Б. Травен
Корабът на мъртвите
История на един американски моряк

Превод от немски: Здравко Калчев, 1972

chitanka.info

Книга първа

Песен на един американски моряк

Момиче скръбно, не ридай,

ти чакай ме, ще дойда, знай,

в прекрасния Ню Орлеан,

в любимата Луизиана.

Удавил съм се, мислиш — край.

Не ще ме чакаш ти безкрай

в прекрасния Ню Орлеан,

в любимата Луизиана.

Не съм удавник, не ридай,

с мъртвешки кораб плавам, знай,

далеч от милия Ню Орлеан,

далеч от милата Луизиана.

1

С парахода „Тускалуза“ бяхме превозили пълен корабен товар памук от Ню Орлеан до Антверпен.

Той беше екстра кораб. Проклет да съм, ако не е вярно. First rate steamer, параход първа класа, made in USA. От Ню Орлеан. О, ти слънчев, засмян Ню Орлеан, тъй различен от вкиснатите градове на замръзналите пуритани и вкочанясалите търговци на басма от Севера! А какви чудесни каюти за екипажа! Най-после се е намерил корабостроител, осенен от революционната мисъл, че екипажът се състои и от хора, а не само от ръце. Всичко чисто и приветливо. Баня, чисто бельо и навсякъде мрежи против москити. И винаги чисти чинии, лъснати ножове, вилици и лъжици. И негърски момчета, които нямат друга работа, освен да поддържат чистота в кубриците, за да бъде екипажът здрав и в добро настроение. Компанията най-сетне бе открила, че един добре настроен екипаж по-добре си плаща разноските, отколкото някой занемарен.

Втори офицер ли? No, Sir[1]. Аз не бях втори офицер на това корито. Бях просто палубен работник, съвсем скромен работник. Вижте, господине, матроси едва ли има още, пък и никак не ги търсят. Такъв един модерен товарен кораб не е вече само кораб. Той е една плаваща машина. А че една машина има нужда да я обслужват матроси, сигурно и сам вие не вярвате, колкото и да не разбирате от кораби. Тя се нуждае колкото от работници, толкова и от инженери. Дори и скипърът, капитанът, днес е само инженер. И самият старши матрос, който стои на руля и най-дълго време се смяташе за моряк, сега е само един машинист, нищо повече. Цялата му работа е да освобождава лоста, който върти кормилния механизъм. Времето на романтичните морски истории отдавна е минало. И аз съм на мнение, че то никога не е съществувало. Най-малко на платноходите. Такава романтика е имало само във фантазията на съчинителите на морски истории. Лъжливите истории за морски приключения са примамвали не един примерен младеж и са го въвличали в живот и обстановка, гдето той пропада физически и душевно, понеже не е донесъл със себе си нищо друго, освен детската си вяра в почтеността и любовта към истината у писачите на тия истории. За капитани и кормчии може някога да е съществувала романтика, но за екипажа — никога. Романтиката на екипажа винаги е била само една: нечовешки тежък труд и животинско третиране. Капитани и кормчии са герои на опери, романи и балади. Никога не е била пята песен за моряка, който върши работата. Такава песен щеше да бъде премного брутална, за да буди възхищението на онези, които биха искали да я пеят. Yes, Sir[2].

Та аз бях, ни повече — ни по-малко, един скромен палубен работник — това е всичко. Караха ме да върша всякаква работа, каквото падне. По-точно казано, бях бояджия. Машината си върви сама. И щом не е нужно да се чистят трюмовете или нещо да се поправя, на кораба непрестанно се боядисва, защото не бива работниците да стоят със скръстени ръце. От сутрин до вечер и няма край. Понякога сериозно се чудиш на това вечно боядисване и идваш до трезвата мисъл, че всички останали хора, които не пътуват по море, нямат друга работа, освен да произвеждат боя. Тогава започваш да изпитваш дълбока благодарност към тях, защото ако един ден се откажат да правят боя, палубният работник няма какво да върши, а първият офицер, под чиято команда се намират палубните работници, ще изпадне в мрачно отчаяние, понеже няма да има за какво да ги изкомандува. Та нали не бива да получават залудо парите си! No, Sir.

Че заплатата е чак толкова висока, не мога да твърдя. Дори и двадесет и пет години да бях се трудил непрекъснато, да не бях харчил нито цент и грижливо да трупах всяка спечелена пара, пак не бих могъл да се оттегля на почивка. Но след още двадесет и пет години неуморна работа и жестоко пестене щях с известна гордост да се наредя сред най-долния слой на средната класа. Към онази класа, която смее да каже: Слава богу, сложих настрана някоя пара за черни дни. И понеже този слой от народа е онова превъзнасяно съсловие, което крепи основите на държавата, то аз щях тогава да се наричам достоен член на човешкото общество. Постигането на такава цел заслужава петдесет години стискане и труд. Тогава ти е осигурен задгробният живот, защото земният е създаден за другите.

Изобщо нямах намерение да разглеждам града. Не мога да понасям Антверпен. Там се шляят толкова много лоши моряци и тем подобни елементи. Yes, Sir.

Но нещата в живота не се разиграват така просто. Те рядко са съобразени с това, какво ти се нрави и какво не. И не голямата скала, а малкото камъче обръща колата.

Не бяхме намерили обратен товар и щяхме да се връщаме с баласт. Последната вечер, преди да заминем целият екипаж бе отишъл в града. На палубата останах съвсем сам. Дотегна ми четенето, дотегна ми спането, не знаех какво да захвана. Още от дванадесет на обед бяхме свободни, понеже тогава разпределиха вахтите за пътуването. Ето защо всички отидоха в града да обърнат още по някоя чашка, нали у дома такова нещо не се разрешава поради благословената Забрана[3].

Ту тичах до перилото на борда да плюя във водата, ту се връщах в кубрика. Стана ми окаяно тежко на душата от еднообразното взиране в празния кубрик и от безцелното зяпане надолу към скучните пристанищни съоръжения, силози и складове, към пустите канторски дупки с техните мътни прозорци, зад които се виждаха само папки и купища товарителници. Беше така неизразимо безутешно. Свечеряваше се и в тази част на пристанището нямаше жива душа.

Връхлетя ме съвсем глупавото желание да почувствувам земя под краката си, копнеж по някоя улица и хора, които с бъбрене се разтакават по улицата. Това беше: исках да видя улица, именно улица, нищо повече. Улица, която не е заобиколена с вода, улица, която не се люлее, която стои съвсем здраво. Исках да направя един малък подарък на очите си, да ги зарадвам с гледката на една улица, нищо повече.

— По-рано трябваше да дойдете — рече офицерът, — сега не давам пари.

— Непременно имам нужда от двадесет долара аванс.

— Пет и нито цент повече.

— С пет за никъде не съм. Трябват ми двадесет, иначе утре съм болен. А тогава да видим кой ще боядисва велбота! Трябват ми двадесет.

— Десет. И това е последната ми дума. Десет или изобщо нищо. Не съм длъжен да ви давам дори и пет цента.

— Добре, дайте десет. Към мен се постъпва с крайно подло скъперничество, но нали всичко трябва да понасяме, свикнали сме.

— Подпишете разписката. Утре ще ги нанесем във ведомостта. Сега нямам настроение.

Ето че имах десетака. Та нали аз изобщо исках само десет. Но ако бях казал десет, той в никакъв случай нямаше да ми даде повече от пет. Пък и повече не ми трябваха, не исках да харча. Излезеш ли веднъж в града, връщаш се без грош.

— Не се напивайте. Това тук е страшна дупка — каза офицерът, когато прибираше разписката.

Ама че възмутителна обида. Капитанът, офицерите и инженерите се напиваха по два пъти на ден, откакто клечахме тук, а на мен проповядват да не се напивам. И не мислех да го сторя. Пък и защо? Толкова е глупаво и неразумно.

— Не — отговорих, — никога не близвам такава отрова. Зная какво дължа на родината си дори и в чужбина. Yes, Sir. Аз съм въздържател, сух до костите. Можете да се осланяте на мене. Аз вярвам в светата Забрана.

Като тапа изхвръкнах от коритото.

[1] Не, сър. ↑

[2] Да, сър. ↑

[3] Забраната на алкохола в Съединените щати след Първата световна война. — Б.пр. ↑

2

Беше хубаво дълго лятно свечеряване. Шляех се по улиците, доволен от света, и не си помислях дори, че може да има някой, комуто този свят да не се харесва. Разглеждах витрините, хората, които срещах. Което си е право, хубави момичета, дявол да го вземе. Наистина някои не ми обръщаха никакво внимание. Но точно тия, които ми се усмихваха, бяха най-хубавите. А как мило се смееха! Сетне стигнах до една къща, чиято фасада беше красиво позлатена. Така весели изглеждаха и къщата, и позлатата. Вратите бяха широко отворени и казваха: „Влез само за малко, приятелю, седни, настани се удобно и забрави грижите си.“

Изобщо нямах грижи, но нали беше забавно някой да ти каже, че можеш да ги забравиш. Беше наистина мило. А вътре в къщата имаше цяла тълпа хора и всички бяха весели, бяха забравили грижите си, а пък се носеше и една такава кръшна музика. Влязох и седнах на един стол само да видя дали къщата и вътре е така позлатена, както отвън. Тутакси дойде един момък, засмя ми се и ми тури точно под носа една бутилка и чаша. Сигурно на върха на носа ми е личало, защото той веднага рече на английски:

— Обслужете се, приятелю, и бъдете весел като всички останали тук.

Само радостни лица наоколо, а седмици наред пред очите ти не е имало нищо друго, освен вода и смрадлива боя. И аз начаса се развеселих и от този миг нататък не помнех вече нищо определено. Не упреквам онзи приветлив момък, а Забраната, която ни прави така слаби срещу изкушенията. Законите винаги те правят слаб, понеже в природата на човека е да престъпва законите, които други са създали.

През цялото време около мен имаше някаква смешна мъгла, а късно през нощта се намерих в стаята на едно хубаво смеещо се момиче.

Най-сетне й казах:

— Хей, мадмоазел, колко ли е часът?

— Ох — рече тя с хубавия си смях, — ти, хубаво момче — yes, джентълмен, съвсем сигурно, така ми каза госпожичката, — хубаво момче, ох, ти, хубаво момче, не разваляй сега удоволствието, бъди кавалер, не оставяй сама посред нощ една нежна млада дама. Наблизо може да има разбойници, а аз съм така ужасно страхлива, разбойниците може дори и да ме убият.

Е, при такива обстоятелства, нали зная дълга на всеки американски младеж с червена кръв, щом го умоляват да помогне на една безпомощна млада дама. Още от моето първо дихание ми се е проповядвало: дръж се порядъчно в присъствието на дами, а ако една дама те помоли за нещо, ти трябва да излетиш като стрела и да го сториш, дори и това да ти струва живота.

Добре, а сутринта много рано изфучах към пристанището. Но там нямаше никаква „Тускалуза“. Мястото, гдето стоеше, бе празно. Тя си беше тръгнала към слънчевия Ню Орлеан, тръгнала, без да ме вземе.

Виждал съм деца, които са се заблудили и са загубили майка си. Виждал съм хора, чиято къщичка е изгоряла или залята от наводнение. Виждал съм животни, чийто другар е бил застрелян или отвлечен. Всичко това е много тъжно. Но най-тъжното от всички неща е да видиш моряк в чужда страна, чийто кораб току-що е заминал, без да го вземе. Моряк, който е останал. Моряк, който е изоставен.

Не чуждата страна потиска душата му и го кара да плаче като малко дете. На чужди страни той е свикнал. Често доброволно е оставал и често е бил отчисляван, уволняван по причини от различен характер. Тогава той не се е чувствувал тъжен и потиснат. Но когато корабът, който е неговата родина, замине, без да го вземе, към чувството да нямаш родина се прибавя и убийственото чувство, че е излишен. Корабът не го е чакал, той може да се справи без него, той няма нужда от него. Един стар гвоздей, който пада някъде и се загубва, може да донесе гибел на кораба; морякът, който едва вчера си е въобразявал, че е много важен за съществуването и движението на кораба, днес е по-малоценен от онзи стар гвоздей. Без гвоздея не може, отсъствието на моряка, изостаналия, не се забелязва, компанията спестява заплатата му. Един моряк без кораб, моряк, който не принадлежи на някой кораб, е по-малко от фъшкията на улицата. Никой не иска да има нищо общо с него. Та ако сега той скочи в морето и се удави като коте, никой не ще почувствува липсата му, никой не ще го потърси. „Неизвестен, очевидно моряк“, това е всичко, което ще кажат за него.

Но това е чудесно, помислих си аз, и така бърже издухах вълната от малодушие, че тя се изпари. Всяко зло за добро! По дяволите, зарежи това вехто корито, на света има и други кораби, нали океаните са толкова големи и широки. Ще дойде друг, по-хубав. Колко ли кораби има на света? Сигурно половин милион. Все някой от тях ще има нужда от палубен работник. А Антверпен е голямо пристанище, тук сигурно поне по веднъж идват всички тези половин милион кораби. Трябва само да имаш търпение. Нали не мога да очаквам, че още сега, веднага, хей там ще спре някой такъв сандък и капитанът му ще изкрещи в смъртен страх: „Господин палубен работник, качвайте се бърже при мен, трябва ми един палубен работник, не отивайте при съседа, умолявам ви.“

Наистина не се тревожех толкова много за невярната „Тускалуза“. Кой можеше да си го помисли за тази хубавица? Но такива са те, всички, всички. А тя имаше толкова чисти каюти и толкова хубаво ядене. Тъкмо сега закусват, тези проклети негодници, и лапат и моята порция шунка с яйца. Дано поне я докопа Слим, защото не я отстъпвам на онова куче Боб. Нали точно той ще бъде първият, който ще пребърка нещата ми и ще си отбере най-хубавото, преди да ги заключат. Тези бандити изобщо няма да оставят да ми заключат вещите, чисто и просто ще ги поделят помежду си и ще кажат, че нищо не съм имал, тези бандити, тези подлеци. Пък и на Слим да нямаш доверие, той винаги ми крадеше тоалетния сапун, не искал да се мие със сухия, този издокаран бродуейски жребец. Yes, Sir, така правеше Слим, нямаше да повярваме, ако го бяхме видели.

Действително чак толкова не ме беше грижа за избягалото корито. Но се тревожех сериозно, че в джоба си нямах и петак. Онова хубаво момиче ми бе разказало през нощта, че нейната горещо обичана майка била тежко болна, а тя нямала пари да купи лекарства и по-силна храна. Аз не исках да бъда отговорен за смъртта на майката, затова дадох на хубавото момиче всички пари, които имах у себе си. Богато бях възнаграден с хилядите благодарности на момичето. Има ли нещо друго на света по-ощастливяващо от хилядите благодарности на едно хубаво момиче, чиято любима майка току-що е била спасена от смърт? No, Sir.

3

Седнах на един голям сандък и проследих „Тускалуза“ по нейния път през морето. Надявах се и горещо й пожелах да се надъни в някоя скала, да бъде принудена да се върне или най-малкото да спусне екипажа в лодките и го изпрати обратно. Но сигурно е избягнала рифовете, защото не я видях да се връща. Във всеки случай от сърце й желаех всички злополуки и крушения, които могат да сполетят един кораб. Но най-ясно си рисувах как тя попада в ръцете на пирати, които плячкосват целия кораб от горе до долу и как измъкват от гадината Боб всичките ми вещи, които той е присвоил, и му шибват един такъв по ухилената мутра, че хиленето и будалкането да му преседнат за цял живот.

Тъкмо се канех да си помечтая за онова хубаво момиче, някой ме потупа по рамото и ме свести. Тутакси той почна да ми втълпява нещо с такава бясна бързина, че свят ми се зави.

Ядосах се и казах гневно:

— Глупости, оставете ме на мира, не мога да понасям бръщолевенето ви. А освен това не разбирам и думичка от вашето дрънкане. Измитайте се по дяволите.

— Вие сте англичанин, нали? — запита сега той на английски.

— Не, янки.

— Аха, значи американец.

— Yes, а сега ме оставяйте на мира и се махайте. Не ща да имам нищо общо с вас.

— Аз пък искам, аз съм от полицията.

— Ех, че късмет, драги приятелю, хубава служба — казах аз. — Какво има? Много ли сте загазил или си имате други тревоги?

— Моряк? — питаше той по-нататък.

— Yes, старче. Да нямате някоя служба за мене?

— От кой кораб?

— „Тускалуза“ от Ню Орлеан.

— Замина в три часа сутринта.

— Няма нужда да ми го разправяте. Нямате ли на склад някакъв по-хубав виц? Този е вече много стар и смърди.

— Къде са ви документите?

— Какви документи?

— Моряшката книжка.

Ай, шоколаден крем с ябълчен сок! Моряшката ми книжка! Тя бе сложена в якето ми, а якето беше в торбата за дрехи и торбата ми за дрехи си лежеше уютно под моята койка в „Тускалуза“, а „Тускалуза“ беше — да, къде ли можеше да е тя сега? Само ако знаех какво са получили днес за закуска! Негърът сигурно пак е изгорил сланината, ехе, ще му дам да разбере, когато ида да боядисвам камбуза.

— Е-е, вашата моряшка книжка? Нали разбирате какво имам предвид?

— Моряшката ми книжка. Ако това имате предвид, именно моряшката ми книжка. Та тогава трябва да ви призная истината. Аз нямам моряшка книжка.

— Нямате моряшка книжка? — Трябваше да го чуете с какъв слисан глас го каза. Приблизително така, сякаш искаше да каже: „Какво, вие не вярвате, че има морска вода ли?“

Непонятно му беше, че нямам моряшка книжка, и попита за трети път. Но още докато питаше, очевидно чисто машинално, той се съвзе от изумлението си и прибави:

— Някакви други документи? Паспорт или лична карта, или нещо друго от този род?

— Не — усърдно претръсках джобовете си, макар и да знаех сигурно, че нямам у себе си дори и празен плик с името си.

— Елате с мен! — рече тогава мъжът.

— Къде да дойда? — запитах, защото все пак поисках да узная намеренията на този човек и на кой кораб иска да ме замъкне. На някаква крайбрежна лодка не отивам, мога отсега да му заявя. Там и с десет коня няма да ме завлекат.

— Къде ли? Веднага ще видите. — Не мога да твърдя, че бе станал особено дружелюбен, но агентите за набиране на моряци стават страшно любезни само в случаите, когато не могат да пипнат жива душа за някое прокълнато от бога корито. Щеше значи да ме закара на някоя съвсем почтена таратайка. Не съм и мислил, че така бързо пак ще си намеря кораб. Късмет трябва да имаш, а не само да увесваш нос.

Накрая акостирахме. Къде? Улучихте, сър, в полицейския участък. Тутакси ме обискираха основно. И когато ме претършуваха така, че разнищиха и шевовете на дрехите ми, човекът съвсем сухо ме запита:

— Оръжие? Инструменти?

Е, сега ми се дощя направо да му светна един. Сякаш можех да скрия картечница в носа си или някой железен лост под клепача! Но хората са такива. Ако не намерят нищо, твърдят, че си го скрил, защото не могат да проумеят, а и никога не се учат да проумяват, че може пък да не притежаваш това, което те търсят.

После ме курдисаха пред една катедра, зад която седеше мъж, а той ме изгледа така, сякаш му бях откраднал шлифера. Отвори една дебела книга, в която имаше много снимки. Човекът, който ме докара, служеше за преводач, иначе нямаше да се разберем. Когато те се нуждаеха от нашите момчета през войната, тогава много хубаво ни разбираха. Но сега това отдавна е минало и затуй вече се правят на разсеяни.

Първосвещеникът, понеже на такъв приличаше той зад своята катедра, все разглеждаше снимките и сетне мен, по-точно лицето ми. Направи го повече от сто пъти и вратните му мускули не се умориха, толкова беше свикнал на тази работа. Явно имаше много време и се държеше съвсем безгрижно. Нали други плащаха, защо му трябваше да се разбързва.

Най-сетне поклати глава и затвори книгата. Очевидно не бе намерил моята снимка. Пък и аз не помнех някога да съм се фотографирал в Антверпен. Пък и той като куче се измори от това скучно занимание, и аз казах:

— Сега обаче аз съм гладен. Днес още не съм закусвал.

— Вярно е — рече преводачът и ме отведе в едно тясно помещение. Много мебели там нямаше, а наличните не бяха изработени в ателие за художествени произведения.

Ехей, какъв е тоя прозорец! Странно, в тази стая сякаш съхраняваха белгийското държавно съкровище. Тук то ще бъде на сигурно място, съвсем положително никой не може да се промъкне от вън, особено през прозореца, no, Sir.

Бих искал да зная, дали наистина туземците го наричат закуска. Кафе с хляб и маргарин. Те още не са се съвзели от войната. Дали пък не са я водили само за да си набавят по-солидни закуски? Тогава без съмнение те не са я спечелили, каквото и да пишат вестниците. Дори и преди войната те навярно са наричали тази мършава хапка с името закуска само поради това, че тя представлява минимума от количество и качество, за да може все още да се назове закуска и защото я получават именно сутрин.

Към обед пак ме откараха пред първосвещеника.

— Искате ли да идете във Франция? — попита ме той.

— Не, аз не обичам Франция, французите винаги се разпореждат и никога не си седят на задника. В Европа те винаги искат някого да окупират, а в Африка да всяват ужас. А всичко това ме прави нервен, навярно те много скоро ще имат нужда от войници, и нали аз нямам моряшка книжка, току-виж, че преднамерено сбъркат и помислят, че съм от техните. Не, във Франция не отивам в никакъв случай.

— Какво мислите за Германия?

Ех, че са се загрижили за мене тези хора!

— В Германия също не ми се ходи.

— Защо? Та Германия е много хубава страна, там ще можете пак лесно да си намерите кораб.

— Не, германците не ми се нравят. Когато им представят сметката, те се ужасяват, а когато не могат да я платят, окупират ги. И нали си нямам моряшка книжка, може би и там ще сбъркат, и аз ще трябва да плащам заедно с тях. А пък никога не ще припечеля толкоз като палубен работник, и никога няма да изпълзя до най-долния слой на средната класа и да стана достоен член на човешкото общество.

— Ей че много приказвате. Кажете просто, искате ли там или не.

Дали разбираха какво им казвам, не зная. Но изглеждаше, че имат много време и се радват от сърце, когато разговорът върви с пълна пара.

— Значи тогава кратко, ясно и край, отивате в Холандия — рече първосвещеникът, а преводачът пак ми го разтълкува.

— Но аз не обичам холандците — отвърнах и тутакси поисках да им разкажа защо, когато ме прекъснаха:

— Дали обичате холандците или не, съвсем не е наша работа. Оправяйте я с холандците. Във Франция щяхте да се приютите най-добре. Но вие пък не искате там. И в Германия не искате, тя не е достатъчно добра за вас, и сега просто ще идете в Холандия. Готово и край. Друга граница ние нямаме. Специално заради вас не сме в състояние да издирим някакъв друг съсед, който може би ще спечели вашето уважение, а засега още не искаме да ви хвърлим във водата, пък тя е единствената последна граница, която ни остава. Значи в Холандия и край. Радвайте се, че така евтино се отървавате.

— Но, господа, вие имате грешка, аз съвсем не искам в Холандия. Холандците седят…

— Тихо сега. Въпросът е решен. Колко пари имате?

— Нали претърсихте джобовете и хастара на дрехите ми. Колко пари намерихте? — Как сега да не се ядосваш! Часове те претърсват с увеличително стъкло, а после пак съвсем целомъдрено те питат колко пари имаш.

— Щом не сте намерили нищо, нямам пари — казах аз.

— Добре. Засега това е всичко. Отведете го пак в килията.

Първосвещеникът бе завършил своята церемония.

4

Късно следобед отидохме на гарата. Придружаваха ме двама, единият от тях преводачът. Сигурно мислеха, че никога в живота си не съм пътувал с влак, та не ме оставиха нищо да сторя сам. Единият взе билети, додето другият стоеше досами мен и внимаваше някой джебчия да не си прави излишен труд още веднъж да ми пребърква джобовете. Щом веднъж те е претърсвала полицията и най-сръчният крадец не ще намери вече пукната пара.

Мъжът, който купи билетите, не ми даде моя. Навярно мислеше, че веднага ще го продам. После съвсем учтиво ме съпроводиха на перона и ме заведоха в купето. Надявах се, че тук те ще се сбогуват с мен. Обаче не го сториха. Седнаха до мен в купето и за да ме предпазят да не падна навън, сложиха ме по средата. Дали белгийските полицейски чиновници са винаги така учтиви с хората, не знам. Аз лично не можех да се оплача от тях. Дадоха ми после цигари. Запушихме, и влакът тръгна. След кратко пътуване пристигнахме в малко градче. Отново ме откараха в полицейския участък. Седнах на една пейка в помещението, където се навъртаха всички свободни полицаи. Двамата, с които дойдох, им разправиха нещо надълго и нашироко. Другите ченгета, искам да кажа другите полицаи, се изреждаха да ме зяпат, някои с такъв интерес, сякаш никога не са виждали такъв екземпляр, а други пък, като да съм извършил някъде двойно убийство с грабеж.

Тъкмо онези, които така зловещо се взираха в мен и ме смятаха способен за най-грозното престъпление, чийто автор още не е заловен, и сигурно ми приписваха още по-тежки престъпления в бъдеще, отколкото, според непогрешимото им убеждение, аз бях вече извършил, тъкмо те ненадейно ми внушиха мисълта, че аз навярно чакам тук своя палач, той очевидно не си е бил вкъщи и сега го търсят.

Не, беше за смях, no, Sir. Тя беше една много сериозна работа. Трябваше само малко да се позамислиш. Нямах моряшка книжка, нямах паспорт, нямах лична карта, изобщо нямах никакви документи, а първосвещеникът не бе намерил снимката ми в своята дебела книга. Ако поне там се намираше снимката ми, тутакси той щеше да знае кой съм. Че е останал зад борда на „Тускалуза“, това може да разкаже всеки скитник. Жилище нямах никъде на света. Само някое корито или в подслон за моряци. Член на някоя търговска камара също не бях. Бях точно един Никой. Е, питам ви сега, защо трябваше белгийците да хрантутят един Никой, щом имат да хрантутят вече толкова много подхвърлени деца, които поне наполовин са тукашни. Но аз и наполовина не бях тукашен. Аз бях само още един повод да закърпят пак пари от Америка. Да ме обесят беше най-краткият и най-простият път, за да се отърват от мен. Не можех дори и да ги упреквам. Никой няма да се загрижи за мен, никой не ще попита за мен, нямаше дори да стане нужда да пишат името ми в своите дебели книги. И ще ме обесят, съвсем сигурно. Само чакаха палача, който разбира от тоя занаят, та нали иначе ще бъде незаконно и ще си е чисто убийство.

Колко съм бил прав. Ето доказателството. Едно от ченгетата дойде при мене и ми даде два дебели пакета с цигари, последния дар за бедния грешник. Сетне ми даде и кибрит, седна до мен и на завален английски ми заговори, смееше се, беше дружелюбен, потупа ме по рамото и каза:

— Не е толкова страшно, момче, не го вземайте навътре. Пушете, да не ви се вижда дълго времето. Трябва да чакаме, докато се стъмни, иначе не ще можем да я свършим, както подобава.

Да не го вземаш навътре, когато ще те бесят. Не било толкова страшно. Искам да знам дали някога са го опитвали на него, че така уверено може да казва: „Не е толкова страшно. Да чакаме, докато се стъмни.“ Ама разбира се, през деня те твърде не се решават, нали може да ни срещне някой, който ме познава, и да им разтури номера. Но няма никакъв смисъл да увесваш глава, тя скоро от само себе си ще увисне. И чак сега задимих като фабричен комин, за да не си спестят накрая още и цигарите.

Цигарите нямаха никакъв вкус. Чиста слама. По дяволите, не искам да ме бесят. Ако знаех само как да се измъкна оттук. Но те са все около мен. И всеки нов, когото сменят и влезе, се пули в мене и пита другите кой съм, защо съм тука и кога ще ме бесят. И после се хили презглава.

Противен народ. Бих искал да знам защо сме помагали на такива.

По-късно получих последното си ядене. Обаче такива скръндзи няма по цялото земно кълбо. И туй ми било последна трапеза на осъден на смърт: картофена салата с един резен лебервурст и няколко филийки хляб с маргарин. Просто да се разплачеш. Не, белгийците не са добри хора, а малко беше останало да ме ранят, когато трябваше да ги вадим от калта, пък ни смъкнаха и паричките. Онзи, който ми даде цигарите и се опитваше да ме увещава, че не било толкоз лошо да те обесят, сега рече:

— Нали вие сте добър американец, нали не пиете вино? — И на всичкото отгоре ми се хили. Да го вземат дяволите, ако той не беше такъв лицемер със своето „не е толкова страшно“, почти можеш да повярваш, че се намират и славни и мили белгийци.

— Добър американец ли? Зарежи ти Америка. Пия вино, ама да е по-силно.

— Та аз веднага познах — каза ченгето и се подсмива. — Вие сте момче на място. Цялата ваша така наречена Забрана е шашарма на дърти жени. Оставяте се да ви командуват разни лелки и фарисейки. Мен какво ме засяга. Обаче тук при нас ние мъжете все още носим панталони.

По дяволите, ето един, който ти вижда и в душичката. Такъв човек няма да се затрие, в дълбока вода ще види дъното. Жалко, че е ченге. Но ако не беше ченге, навярно никога нямаше и да помириша тази великанска чаша, пълна с хубаво вино, която той курдиса пред мене. Сухият режим е позор и грях, да ме чуе господ. Сигурен съм както че две и две са четири, че някога ние трябва да сме извършили страхотно престъпление, за да ни отнемат този прекрасен божи дар.

Към десет часа виночерпецът ми каза:

— Хайде, време е за нас, моряко, идвайте с мен.

Има ли смисъл да крещиш: „Не искам да ме обесят!“, когато са те наобиколили четиринадесет мъже и всичките тези четиринадесет мъже представляват закона. Това е самата съдба. Само два часа трябваше да ме почака „Тускалуза“. Но аз не струвам два часа, тук струвам пък още по-малко.

Но мисълта за тази малоценност все таки ме възмущаваше и казах:

— Няма да дойда с вас. Аз съм американец, ще се оплача.

— Ха! — подигравателно ми кресна един. — Вие не сте никакъв американец. Докажете го. Имате ли моряшка книжка? Имате ли паспорт? Нищо нямате. А който няма паспорт, е едно нищо. Можем да правим с вас, каквото ни е угодно. И сега ще го направим и няма да ви питаме. Хайде, карайте го.

Нямаше нужда да си докарвам сега някой удар по главата, нали в края на краищата глупакът бях аз. Така си е, закретах с тях.

От лявата ми страна вървеше веселият мъж, който можеше чат-пат да срича английски, а от дясната един друг. Напуснахме градчето и скоро се намерихме в открито поле.

Беше ужасно тъмно. Вървяхме по грапав, разнебитен черен път, по който едва ли можеше да се тича. Много ми се искаше да зная колко ли ще пътуваме, докато стигнем печалната си цел.

После изоставихме и това окаяно шосе и свихме по една пътека през ливадите. Из тях се мотахме доста време.

Сега му беше времето да офейкам. Но тези момци, изглежда, ми четяха мислите. Тъкмо исках да се извъртя, за да подпра единия си съсед в ченето, той ме сграбчи за рамото и рече:

— Стигнахме. Сега трябва да си кажем много здраве.

Ужасно чувство изпитваш, когато виждаш ясно и трезво как се изнизва последната ти минута. Дори не се изнизва. Ето че тя съвсем прозаично застана пред мен. Гърлото ми цялото изсъхна. Как исках глътка вода. Но сега не можеше и да се мисли за това. Няколко мига ще минат и без вода, щяха сигурно да ми отговорят. Не бях смятал виночерпеца за такъв лицемер. Другояче си представях палача. Та това е мръсно, гадно занятие; сякаш други професии няма. Не, непременно трябва да стане палач, звяр, пък да го има и за професия.

Никога преди не съм чувствувал така силно колко чудно хубав е животът. Чудно хубав и безмерно възхитителен е животът, дори когато идваш уморен и гладен на пристанището и узнаваш, че корабът ти е заминал и си останал без моряшка книжка. Животът е винаги хубав, дори и да изглежда толкова мрачен. И чисто и просто да те избършат от света в една такава тъмна нощ в открито поле, сякаш си само някакъв червей! Не съм си го помислял за белгийците. Но виновна за това е Забраната, която те прави слаб пред изкушенията. Ако сега, ако точно сега пипнех този мистър Боулстийд[1]! Каква ли зла жена е имал, за да може да измисли и изсмърди такова нещо! И все пак се радвам, че върху мен не ще прогърмят милионите проклятия, които тегнат над живота на този човек.

— Oui, мистър, нека си кажем сбогом. Може да сте съвсем мил човек, но в момента хич не ни трябвате.

Но нали за това не е необходимо веднага да обесят човека.

Той вдигна ръка. Явно, за да ми хвърли примката на врата и да ме удуши, защото не си бяха направили труд да строят бесилка. Щеше да им отвори прекалено много работа.

— Хей там — рече сега той и ми показа с протегната ръка посоката, — хей там, направо, накъдето соча, там е Холандия. Недерланд. Сигурно сте чували вече за нея.

— Да.

— Вървете право в оная посока. Не вярвам да срещнете сега митничар. Ние разузнахме. Но ако видите някого, избягвайте го внимателно. След един час път все в тая посока ще стигнете железопътната линия. Вървете по нея още малко и ще наближите гарата. Навъртайте се там, но не се показвайте. Към четири часа сутринта ще дойде група работници, тогава идете на гишето и кажете само „Ротердам derde classe“ но не изричайте думица повече. Ето ви пет гулдена.

Подаде ми пет банкноти.

— А ето и нещо за хапване през нощта. На гарата не купувайте нищо. Скоро ще бъдете в Ротердам. Дотам ще изтраете.

Даде ми и малко пакетче, в което по всичко изглежда имаше сандвичи. После получих още един пакет цигари и кутия кибрит.

Какво да кажеш за тези хора! Изпратили ги да ме екзекутират, а те ми дават още и пари и сандвичи, за да си плюя на петите. Имали са прекалено добро сърце, за да ме убият хладнокръвно. Как да не обичаш хората, когато дори между полицаите, чието сърце е три пъти закоравяло от вечния лов на хора, се намират такива добри момчета. Разтърсих тъй силно ръцете на двамата, че те се уплашиха да не им ги откъсна.

— Не правете такъв спектакъл, някой оттатък може да ви чуе и тогава ще я оплескаме. Няма да е хубаво, ще се наложи да почваме пак от началото. — Човекът имаше право. — А сега слушайте добре какво ще ви кажа. — Говореше полугласно, но много пъти повтаряше казаното, за да го разбера: — Не се връщайте вече в Белгия, само това мога да ви кажа. Ако ви намерим пак на наша територия, можете да бъдете абсолютно сигурен, че ще ви запрем за цял живот. За цял живот в затвора. Драги приятелю, това е вече много. Значи, предупреждавам ви изрично. Вие не сте за никъде, нали нямате моряшка книжка.

— Но може би при консула…

— Я се махайте с вашия консул. Имате ли моряшка книжка? Не. Ето значи. Тогаз вашият консул ще ви изръга и пак ще ни се обесите на врата. Сега знаете отговора. Доживотен затвор.

— Не се безпокойте, господа, обещавам ви. Няма да стъпя вече във вашата страна.

И защо ли? Нали нищо не съм загубил в Белгия. Фактически се радвах, че я напущам. В Холандия е много по-добре. Там поне разбираш половината от това, което хората говорят и искат, а тук дума не разбираш.

— Е, добре. Предупредих ви. Хайде, скачайте и бъдете предпазлив. Ако чуете стъпки, лягайте, докато отминат. Само не се оставяйте да ви пипнат, иначе ще ви пипнем ние и тогава ще си изпатите. На добър час!

Те се разкараха и ме оставиха сам.

А аз, лудо развеселен, тръгнах. Все в онази посока, която ми показаха.

[1] Инициаторът за сухия режим в Съединените щати. — Б.пр. ↑

5

Ротердам е хубав град. Ако имаш пари. Аз нямах никак, нито дори кесия, в която да ги слагам.

А в пристанището нямаше ни един-единствен кораб, който да се нуждае от палубен работник или от първи инженер. На онова време ми беше все едно. Ако търсеха първи инженер, щях да приема. Вярвайте. Без да ми мигне окото. Нали скандалът ще стане сетне, когато корабът излезе в открито море. А пък тогава не ще могат така просто да ме изстрелят зад борда. Все ще има нещо да се боядисва, ще се намери значи подходяща работа. Пък в края на краищата не съм умрял за заплатата на първия инженер. Мога и нещо да им отстъпя. По дяволите, в кой ли магазин не ти отстъпват от цената, макар плакатът „твърди цени“ да е нарисуван с ей такива големи букви?

Скандал щеше да има всякак, защото тогава не можех да различа манивела от вентил и биела от колянов вал. Та нали това ще излезе наяве още при първия сигнал, щом скипърът[1] позвъни долу „съвсем бавен ход“, а коритото веднага хукне като бясно, сякаш на живот и смърт е задължено да спечели Blue Ribbon, Синята лента. Ще стане голям майтап. Но не съм аз виновен, че не можах да изпробвам номера, понеже никой не търсеше първи инженер. Не търсеха изобщо никакъв, на никой кораб. Всичко щях да приема, между капитан и кухненски юнга. Но дори и от капитан нямаха нужда.

А тук се мотаеха толкова много моряци и всички чакаха кораб. Пък да случиш някой, който отива в Щатите, е съвсем безнадеждна работа. Всички търсят такова корито, което пътува натам, понеже всички искат там да се изтърсят. Защото всички мислят, че в Америка тъпчат хората със стафиди, трябва само да си държиш човката отворена. Чиста работа! А сетне с десетки хиляди лежат по пристанищата и чакат кораб, който да ги върне у дома. Защото всичко е съвсем другояче, а не както са си го представяли. Златните времена минаха, иначе никой нямаше да ме види като палубен работник на „Тускалуза“.

А двете приятни белгийски ченгета ми подшушнаха: Моят консул. Моят! Изглежда, че двете ченгета познаваха моя консул по-добре от мен. Странно. Дълг ми е да го познавам по-добре, нали е мой. Заради мен е създаден на света. И заради мен му плащат.

Консулът визира дузини кораби, все ще знае нещо, ако търсят палубни работници, особено пък щом нямам пукнат грош.

— Къде ви е моряшката книжка?

— Загубих я.

— Имате ли паспорт?

— Не.

— Лична карта?

— Никога не съм имал.

— Да, тогава какво търсите тук?

— Мислех, че сте мой консул и ще ми помогнете.

Той се захили. Странно, че хората се хилят винаги, когато искат да заколят някого. И с това противно хилене каза:

— Ваш консул? Докажете ми, драги човече, че аз съм ваш консул.

— Та нали съм американец, а вие сте американски консул.

Това беше съвсем вярно.

Но изглежда не беше вярно, защото той рече:

— Без съмнение съм американски консул, макар и все още не първи. Но дали вие сте американец, ще трябва тепърва да ми го докажете. Къде са документите ви?

— Нали ви казах, загубих ги.

— Загубил ги. Как може да се губят документи? Та човек ги носи винаги у себе си, особено ако е в чужда страна. Вие не можете дори да докажете, че изобщо сте били на „Тускалуза“. Можете ли да го докажете?

— Не.

— Ето на. Какво търсите тук? И да сте били на „Тускалуза“, дори и да докажете, че наистина сте били там, това не би било и най-малкото доказателство, че сте наш гражданин. На един американски кораб могат да работят и хотентоти. Е, какво искате? Изобщо как сте дошли от Антверпен в Ротердам? Това е интересно.

— Нали полицията ме…

— Я не ми се навирайте с тази приказка от хиляда и една нощ! Къде се е чуло и видяло държавни чиновници нелегално да прехвърлят някого в чужда страна. Без документи. Така не може да ме метнете, драги човече.

Той говореше и ми се хилеше, защото американският чиновник трябва винаги да се усмихва, дори и когато обявява смъртна присъда. То е негов републикански дълг. Но най-много ме нервираше, че през време на речта си той все си играеше с молива. Ту драскаше с него по масата, ту си почесваше косата, ту барабанеше „Моя стар дом Кентъки“, ту чукаше така, сякаш с всеки удар искаше да закове по една дума.

Искаше ми се да му запратя мастилницата в лицето. Но трябваше да се упражнявам в търпение и казах:

— Навярно бихте могли да ми намерите кораб, с който да си ида у дома. Нали може да има капитан, който се нуждае от човек, или някой да се е разболял.

— Кораб? Без документи? От мене не, за такава работа дори не ми споменавайте.

— Но откъде ще се снабдя с документи, щом вие не ми издадете? — запитах аз.

— Какво ме засяга къде ще си намерите документи? Не съм ви ги взел аз! Или? Нали всеки скитник, който не пази документите си, може да дойде и да ги търси от мен.

— Well, Sir[2] — казах аз, — надявам се, че и други хора, които не са работници, са губили документите си.

— Вярно е. Но тези хора имат пари.

— Тъй ли? — викнах високо. — Сега разбирам.

— Нищо не разбирате — захили се той, — искам да кажа, че това са хора, които имат други книжа за самоличност, хора, за които не е допустимо съмнение, хора, които имат дом, имат адрес.

— А какво да правя, щом нямам вила, нямам дом и друг адрес, освен работното си място?

— Не е моя работа. Вие сте загубили документите си. Вижте откъде ще се снабдите с други. Аз се придържам към предписанията. Не е моя вината. Яли ли сте?

— Нямам пари, а още не съм тръгнал да прося.

— Почакайте за момент.

Той стана и отиде в друга стая. Върна се след няколко минути и ми донесе една карта.

— Ето ви купон за тридневен пансион в Дома на моряците. Щом изтече, спокойно можете да дойдете пак. Опитайте още веднъж. Може би ще намерите кораб от друга националност. Мнозина не се придържат така строго. Аз не бива да ви давам указания. Сам трябва да се ориентирате. Тук съм съвсем безсилен. Аз съм само един слуга на държавата ’m sorry, old fellow[3], не мога да ви помогна. Гуд бай и всичко хубаво!

Възможно е човекът да беше прав. Може би той съвсем не е звяр. А защо пък хората трябва да бъдат зверове? Иска ми се да вярвам, че звярът е държавата. Държавата, която отнема синовете от майките, за да ги хвърли в обятията на грозните идоли. Този човек е слуга на звяра, както палачът е слуга на звяра. Всичко, което той каза, беше научено наизуст. Сигурно го е учил, когато е държал изпита си да стане консул. Дума по дума. На всяко мое изречение той имаше готов отговор, с който веднага ми запушваше устата. Но когато запита: „Гладен ли сте? Яли ли сте?“, тогава внезапно стана човек и престана да бъде слуга на звяра. Да си гладен е нещо човешко. Да имаш документи е нещо нечовешко, нещо противоприродно. Оттам идва разликата. И това е първопричината защо хората все повече престават да бъдат хора и започват да се превръщат в книжни фигури. Звярът не се нуждае от хора, те създават прекалено много труд. Книжните фигури по-лесно се оставят да ги строяват в редици и да ги обличат в униформи. Тъй слугите на звяра могат да водят по-удобен живот. Yes, Sir.

[1] Капитан. — Б.пр. ↑

[2] Добре сър (англ.). ↑

[3] Съжалявам, друже (англ.). ↑

6

Три дни невинаги са три дни. Има много дълги три дни, а има и много къси. Не бих повярвал, че три дни могат да бъдат така къси като трите дни, когато имах много храна и легло. Тъкмо щях за пръв път да сядам на закуска и те вече бяха отлетели. Но дори и десеторно по-дълго да траеха, при консула нямаше да ида. Навярно щях пак да изслушам наизуст научените отговори от изпита му. Сигурно. Повече няма и да знае. Не може да ми намери кораб. Е, какъв смисъл имаше да понасям словоизлиянията му? Възможно е пак да ми даде купон. Но този път сигурно с жест и изражение, от които яденето ще ми пресяда на гърлото, преди още да съм потопил лъжицата в супата. Трите дни щяха да бъдат още по-къси от предишните.

Но най-важната причина беше, че не исках да изгубя спомена за частицата човещина, която той показа при първото ми посещение в мига, когато се загрижи за моето състояние. Положително щеше сега да ми връчи картата със своето пълно превъзходство като слуга на звяра и с нравоучителните си речи, че този е последният път, че идват прекалено много хора и че не бива да разчитам само на подаяния, а сам да сторя нещо, за да си помогна. По-добре да пукна, отколкото да ида там още веднъж.

Олеле божичко, колко бях гладен! Гладен като вълк. И толкова уморен от спането във входове и по кьошета, винаги в полусъница гонен от нощната полиция, която с джобни лампи осветяваше всички тъмни кътчета. Винаги нащрек, да чуваш в съня си от петдесет крачки патрула, за да си плюеш овреме на петите. А ако те хванат, това значи изправителен дом.

В пристанището пък — никакъв кораб, който да има нужда от някого. Там се лутат стотици моряци — холандци и търсят кораб, и имат безупречни документи. Няма работа и във фабриките, няма в магазините. И да имаше работа, не биха ми я дали. Имате ли документи? Не? Жалко, нямаме право да ви назначим. Вие сте чужденец.

Срещу кого са насочени паспортите и входните визи? Срещу работниците. Срещу кого е насочено ограничаването на емиграцията в Америка и в други страни? Срещу работниците. И по чий почин и с чия мощна подкрепа са създавани често тези закони, които унищожават свободата на човека, принуждават го да живее, където не иска, пречат му да отиде в онази част на земята, в която той би живял с удоволствие? По почина и с подкрепата на работническите съюзи. Един звяр в звяра: Аз браня своя клан, който не принадлежи към моя клан, да върви по дяволите; иде ли по дяволите, толкова по-добре, един конкурент по-малко. Yes, Sir.

Тъй уморен и тъй гладен! И идва времето, когато вече не мислиш дали има разлика между кесията на другия, който не гладува, и твоята, каквато нямаш. Няма нужда и да ги разменяш, започваш, без да искаш, да мислиш за кесията на сития.

Минавах край един господин и една дама, които стояха пред някаква витрина.

Дамата казваше:

— Кажи само, Фиби, не са ли наистина прелестни тези хубави чантички?

Фиби измънка нещо, което би могло еднакво да бъде и съгласие, и противоположно мнение, но можеше и отлично да означава: „Остави ме на мира със своите глупости!“

Дамата:

— Не, наистина, очарователни са, оригинално старохоландско художествено произведение.

— Вярно — сухо рече Фиби, — оригинално старохоландско, copyright[1] хиляда деветстотин двадесет и шеста година.

За мен това беше небесна музика. Сега напълно се убедих. Бях страшно бърз и не загубих нито секунда. Ето пред мен посред улицата лежи чисто злато.

Стори ми се, че Фиби много повече се забавляваше от това, което им разказах, отколкото жена му или приятелката му или неговата — well, Sir, не е моя работа в какви родствени връзки бяха двамата — да, всеки случай той чудесно се забавляваше от моята история. Усмихна се, после се засмя и накрая ревна така, че хората се спираха. И да не бях разбрал от жаргона му още при първите думи откъде произхожда, неговият необуздан смях го издаде. Така може да се смее само американец, да, те знаят да се смеят.

— Е, boy[2], вие грандиозно разказахте историята си. — И пак се разсмя. Помислих си, че от моя печален разказ ще се разплаче. Какво пък, нали е на чужд гръб. Гледаше на всичко от комичната му страна.

— Та, кажи, Флори — обърна се той към спътницата си, — не ни ли разправи съвсем грандиозно своята приказка това птиче, паднало от гнездото си?

— Много мило наистина. Откъде сте? От Ню Орлеан? Това е възхитително. Там дори аз имам леля, Фиби. Не съм ли ти разказвала за леля Кити от Ню Орлеан, Фиби? Мисля, че да. Ти знаеш, дето всяко изречение започва с „Когато дядо живееше още в Южна Каролина…“

Фиби хич и не слушаше какво приказва неговата Флори. Остави я да бълбука като водопад, с който е свикнал. Той затърси из джобовете си и измъкна една доларова банкнота:

— Не е само за вашата история, приятелче, но и за това, че я разказахте майсторски. Да разкажеш добре една история, която не е вярна, е дар, мое момче. Вие сте артист, знаете ли? Жалко за вас, че скитате по света. Можехте пари да натрупате, драги приятелю. Знаете ли това? Не е ли истински артист, Флори? — обърна се той сега към своята — е, да речем съпруга, от мен да мине, какво ми влиза в работа, нали те си вадят паспорти, каквито им трябват.

— Но да, разбира се, Фиби, — отвърна Флори в екстаз, — действително е голям артист. Знаеш ли, Фиби, веднага го питай няма ли да дойде на нашия прием. Сигурно, така ще сложим капак на Пенингтънови, тази мръсна банда.

Фиби не оказа ни най-малко внимание на словесния водопад. Той се смееше и пак се разкикоти. Отново затършува из джобовете си и още веднъж измъкна на бял свят доларова банкнота.

Даде ми сега двете банкноти и рече:

— Y’see[3] едната е затуй, че така майсторски разправихте историята си, а другата — понеже ми дадохте една блестяща идея за моя вестник. Струва пет хиляди, но в моите ръце; във вашите нито пукнат грош. Но аз тук ви плащам един грош с дивидентите. Много благодарности за вашия труд, гуд бай и всичко хубаво.

Тези бяха първите пари, които печелех от разказване. Yes, Sir.

Вдигнах платна към първото валутно гише. Близо два и половина гулдена за долар, за двата долара значи кръгло пет гулдена. Хубава сумичка. Когато подадох там банкнотите, касиерът ми накупчи почти петдесет гулдена. Ама че изненада. Фиби ми бе дал два десетака и аз — понеже не исках любопитно да разтварям сгънатите банкноти в неговото присъствие — бях ги взел за еднодоларови. Фиби е една благородна душа. Уол Стрийт да го благослови. Естествено, двадесет долара са много пари. Когато ги притежаваш. Когато си заставен да ги харчиш, отведнъж научаваш, че двадесет долара са едно нищо. Особено пък, ако си прекарал цяла върволица дни на глад и нощи без легло. Преди да бях оценил стойността на парите, те се свършиха. Само хората, които имат наистина много пари, познават стойността на парите, понеже имат време да я оценят. Как можеш да опознаеш стойността на нещо, щом винаги ти го вземат веднага? Обаче ти проповядват, че само този, който няма нищо, знаел колко струва един цент. Оттам са и класовите противоречия.

[1] Произведено (англ.). ↑

[2] Момче (англ.). ↑

[3] Вижте (англ.). ↑

7

Утрото, което последно щеше поне засега да ме види в легло, дойде по-рано, отколкото се надявах. Претърсих джобовете си и намерих, че имам точно толкова холандски цента, колкото да си позволя една ограничена закуска. Ограничените закуски не се радват на моето одобрение. Те винаги са увертюра на обеди и вечери, които няма да се състоят. А всеки ден не се намира по някой Фиби. Срещнех ли обаче друг, тъй смешно щях този път да му разкажа историята си, че да заплаче сърцераздирателно и да го осени анти идеята на Фибиевата пет хиляди доларова идея. От една идея можеш винаги да изстискаш пари, безразлично дали тя е за плач или за смях. Има и много хора, които обичат да плачат и за възможността да плачат плащат по няколко долара, както пък има хора, на които смехът доставя удоволствие.

— Доставя удоволст… Е-е, пак какво! Та не може ли човек за своя последен гулден спокойно да подремне още малко в леглото, преди да го напусне за неопределено време?

— Оставете ме да спя, дяволът да ви вземе. Аз платих снощи, преди да се кача. — Как само да не се ядосваш. Непрекъснато ти думкат на вратата.

И веднага пак се похлопа.

— Гръм да ви порази, не чувате ли, измитайте се! Искам да спя. — Само да отворят вратата, ще им запокитя кундура си право в муцуната. Такава некадърна за нищо и дръзка шайка.

— Отворете. Полиция. Искаме да поговорим с вас.

Съвсем сериозно се усъмних дали на света изобщо има още хора, които да не са полицаи. Полицията е измислена, за да се грижи за спокойствието, а никой така не смущава спокойствието, никой така не досажда на хората, никой така не довежда хората до лудост, както полицията. Съвсем сигурно, никой на света не създава повече беди от полицията, нали и войниците са пак в същност полицаи.

— Какво искате от мен?

— Искаме да поговорим с вас.

— Можете да го сторите и през вратата.

— Желаем да ви видим лично. Отворете или ще строшим вратата.

Щели да строшат вратата! И такива ще те пазят от грабители!

Добре, отварям. Но едва съм открехнал вратата, единият хубостник си пъхна крака в пролуката. Старият трик, с който те винаги много се надуват. Изглежда, че е първият трик, на който ги учат.

Влизат. Двама мъже в цивилни дрехи. Сядам на края на леглото и започвам да се обличам.

С холандския доста добре се оправям. Плавал съм на холандски кораби, а и тук понаучих нещичко. Двете птици обаче също знаят малко английски.

— Вие сте американец?

— Да, мисля.

— Покажете си моряшката книжка.

Изглежда, че моряшката книжка е централната точка на вселената. Сигурен съм, че само за това е била водена войната, за да те питат във всяка страна за моряшка книжка или за паспорт. Преди войната никой не те питаше за тях, и хората бяха истински щастливи. Но винаги са подозрителни войните, които се водят за свобода, за независимост и за демокрация. Подозрителни от онзи ден, когато прусите водиха своята освободителна война срещу Наполеона. Щом освободителните войни бъдат спечелени, след войната хората се освобождават от всяка свобода, понеже войната е спечелила свободата. Yes, Sir.

— Нямам моряшка книжка.

— Вие ня-а-а-а-мате моряшка книжка?

Бях чувал вече този слисан тон, и то по времето, когато в едно ранно утро така хубаво исках да си помечтая.

— Не, аз ня-а-а-а-мам, нямам, нямам, нямам моряшка книжка.

— Покажете си тогава паспорта.

— Нямам паспорт.

— Нямате паспорт?

— Не, нямам паспорт.

— Нямате и лична карта от тукашната полиция?

— Не, нямам и лична карта от тукашната полиция.

— Та вие знаете, че нямате право на престой в Холандия без документи, визирани от нашите власти.

— Не зная.

— Така ли? Не знаете? Може би през последните месеци, и години сте живели на луната?

Изглежда, че двете птици смятаха това за някакъв толкова хубав виц, та се изсмяха високо.

— Облечете се и елате с нас!

Бих искал да знам дали и тук екзекутират, ако не можеш да им представиш моряшка книжка.

— Някой от господата няма ли случайно една цигара? — запитах аз.

— Пура може, нямам цигара. Ще купим няколко по пътя. Искате ли пурата?

— Предпочитам я пред цигара.

Пуших пурата, докато се обличах и миех. Двамата седнаха, но съвсем близо до вратата. Много не бързах. Но колкото и бавно да го правиш, в края на краищата все ще се облечеш.

Излетяхме и се приземихме — къде? Улучихте. В един полицейски участък. На първо време тук пак основно ме обискираха. Този път имаха по-голям късмет, отколкото братята им в Антверпен. Намериха в джоба ми четиридесет и пет холандски цента. Парите за закуската. Сега можех да си ги икономисам.

— Какво? Нямате ли повече пари?

— Не, повече пари нямам.

— А с какво живяхте досега?

— С туй, което сега вече нямам.

— А, имали ли сте пари, когато сте дошли в Ротердам?

— Да.

— Колко?

— Не зная точно. Сто долара или нещо такова, може да са били и двеста.

— А откъде взехте тези пари?

— Просто ги бях спестил.

Това бе очевидно пак един хубав виц, защото цялата банда, която се бе събрала около мен в стаята за разпити, се пръсна от смях. Но всички внимаваха дали и първосвещеникът се смее. Когато почна той, тогава започнаха и те да се смеят, а когато спря, и те спряха така внезапно, сякаш бяха получили удар.

— А как сте дошли в Холандия? Така, съвсем без паспорт. Откъде се промъкнахте?

— Просто дойдох.

— Как? Дойдохте?

Консулът не ми беше повярвал как съм се промъкнал. И тия нямаше да ми вярват. Пък и не исках да опропастявам удоволствието на онези славни момчета от Белгия.

И казвам:

— Дойдох с един кораб.

— С кой кораб?

— С… с… с „Джордж Вашингтон“.

— Кога?

— Не знам точно.

— Така ли? Значи с „Джордж Вашингтон“ сте дошли. Това е някой наистина мистериозен „Джордж Вашингтон“. Доколкото знаем, такъв никога не е бивал в Ротердам.

— Не мога да ви помогна. За кораба аз не отговарям.

— Та значи вие нямате изобщо никакъв документ, никакво удостоверение. Нищо. Чисто и просто нищо, с което да докажете, че сте американец?

— Не. Но моят консул…

Изглежда, че умеех да казвам хубави вицове. Пак избухна адски смях.

— Ва-ши-ят консул.

Проточи го по-дълго от великите пости.

— Че нали нямате документи? Как ще ви помогне ва-ши-ят консул?

— Той ще ми даде документи!

— Вашият консул? Американският консул? Един американски консул? Не и следващите сто години. Не и без документи. Не, щом вие, така да се каже, не сте от заможните. А само някакъв скитник.

— Но аз съм американец.

— Възможно. Обаче трябва да го докажете на ва-ши-я консул. А без документи той няма да ви повярва. Без документи няма да повярва, че изобщо сте се родили. Ще ви кажа нещо за ваша поука. Чиновниците са винаги бюрократи. Ние също сме бюрократи. Най-лоши са обаче бюрократите, които са станали такива от вчера. А най-лоши от лошите бюрократи са тези, които са наследили бюрократизма от прусаците. Разбрахте ли какво искам да кажа?

— Мисля, че да, господине.

— А ако ние ви заведем там, именно при вашия консул, пък вие нямате никакви документи, той ще ви предаде официално на нас и ние никога няма да се отървем от вас. Разбрахте ли и това?

— Надявам се, господине.

— Но какво ще ви правим? Който бъде заловен без документи, получава шест месеца затвор и после го депортират в родната му страна. Но вашата родна страна е спорна и ние трябва да ви пратим в лагер. Нали не можем да ви убием като куче. Може пък да излязат и такива закони. Защо сме длъжни да ви хрантутим? Искате ли да отидете в Германия?

— В Германия не искам. Когато представят на германците сметката…

— Значи в Германия не. Разбирам ви. Засега толкова. — Беше чиновник, който явно много е размишлявал или чел много хубави книги.

Извика едно ченге и каза:

— Отведете го в килията, дайте му закуска и идете да му купите някой английски вестник и едно списание, за да не скучае. И няколко пури.

8

Късно следобед пак ме въведоха там и ми се каза да последвам, ако обичам, двамата цивилни полицаи. Отидохме на гарата и отпътувахме. Слязохме в малко градче и спряхме в градския полицейски участък. Седнах там на пейката и всички ченгета, които идеха от смяна, ме разглеждаха като животно в зоологическа градина. От време на време ме заговаряха. Към десет часа двама ми казаха:

— Време е. Да тръгваме.

Вървяхме през полето и по пътеки в ливадите. Накрая двамата спряха и единият със затаен глас ми каза:

— Вървете направо все в оная посока. Няма да срещнете никого. Но ако видите нещо, избягвайте го или легнете, докато отмине. След известно време ще стигнете железопътната линия. Карайте все по нея, докато дойдете до гарата. Чакайте там наблизо до заранта. Щом видите, че приготвят, влака за тръгване, идете на гишето и кажете: „Un troisieme a Anvers[1]“. Ще запомните ли?

— Да. Много е лесно.

— Но не проговаряйте повече ни дума. Вземате си билета и пътувате до Антверпен. Там пак лесно ще намерите кораб, гдето все ще имат нужда от моряци. Ето ви и нещо за хапване и още малко за пушене. Не купувайте нищо, преди да стигнете Антверпен. Ето ви и тридесет белгийски франка.

Връчи ми пакет сандвичи, книжна кесия с пури и кутия кибрит, за да не прося от никого огън.

— В Холандия не се връщайте никога. Ще ви лепнат шест месеца затвор и после лагер. Изрично ви предупреждавам, пред свидетел. Гуд бай и всичко хубаво!

Стоях през нощта в откритото поле. Всичко хубаво! Повървях в онази посока, додето се уверих, че двамата вече не могат да ме видят или са си отишли. Спрях и почнах да размишлявам.

Към Белгия? Там ме чакаше доживотен затвор. Назад в Холандия? Там само шест месеца затвор. Това вече е по-сносно. После пък лагерът за хора без паспорт. Поне да ги бях питал колко ще трае този лагер. Навярно до живот. Инак по какви причини ще се отървеш по-евтино в Холандия, отколкото в Белгия?

Стигнах до извода, че при всички случаи в Холандия е по-износно от Белгия. А там беше и по-добре, понеже можех да се оправя с езика, докато в Белгия не можех и дума да продумам, а още по-малко да разбера.

Вървях около половин час малко настрани. И сетне пряко през полето обратно за Холандия. Доживотният затвор бе прекалено горчив.

Тръгна добре. Хайде, по-смело напред.

— Стой! Не мърдай! Или ще стрелям! — Неописуемо приятно е да чуеш внезапно от мрака вик: „Ще стрелям.“

Не можеше да се прицели, не можеше и да ме види. Но и неприцеленият куршум улучва. А то в края на краищата е по-лошо и от доживотен затвор.

— Какво правите тук? — Двама мъже изскочиха от тъмнината и се насочиха към мен. Питаше ме единият от тях.

— Малко на разходка. Не мога да спя.

— А защо се разхождате точно тук на границата?

— Границата не видях, ограда няма.

Отправиха върху мен две ярки джобни лампи и ме претърсиха. Тия хора все претърсват. Сякаш навсякъде търсят изгубените четиринадесет точки на Уилсън[2]. Пък те не са в джоба ми.

Когато не намериха нищо друго, освен сандвичите, тридесетте франка и пурите, единият остана до мен, а другият отиде да осветява пътя, по който бях дошъл. Вероятно се надяваше да намери там световния мир, който търсят по цял свят, откак нашите младежи се биха и проливаха кръвта си, за да бъде тази война последна.

— Ами къде отивате?

— Искам да се върна в Ротердам.

— Сега? Защо точно посред нощ и точно тук през ливадите? Защо не си вървите по шосето?

Сякаш не е позволено да се върви нощем в ливадите. Хората имат странни възгледи. И тутакси те подозират, че си извършил някакво престъпление. Разправих им, че ида от Ротердам и как съм стигнал дотук. Но те се ядосаха и ми казаха да не ги вземам за глупаци, било ясно като бял ден, че ида от Белгия и искам да се промъкна в Холандия. Когато им възразих: тридесетте франка доказват; че съм говорил истината, те още повече се ядосаха и казаха, тъкмо те са доказателството, че искам да ги излъжа. Франковете били доказателство, че идвам от Белгия, защото в Холандия франкове няма. Какво ли пък, ако им кажеш, че холандски чиновници са ми дали тези пари и са ме прехвърлили нелегално среднощ? То щеше да ги принуди да ме арестуват и да ме поставят под обвинение за обида на държавни служители. Но те още веднъж се смилиха над мен, понеже явно бях един клет сиромах, който не е имал намерение да прави контрабанда, и ме заведоха на пътя, по който можех пак да се върна в Антверпен.

Толкова добри бяха към мене тези хора.

Но сега трябваше да вървя в Белгия, друго не ми оставаше. Да не беше само доживотният.

Цял час пътешествувах по посока към Белгия.

Препъвах се от умора. Най-ми се искаше да легна тук и да заспя. Но сметнах, че е по-добре да вървя, докато се измъкна от опасния район, където стрелят върху всекиго, който сам няма право да стреля.

И не щеш ли, нещо ме хвана за крака. Помислих го за куче. Като се окопитих, разбрах, че било ръка. И пак пламва джобен фенер. Този предмет е също едно изобретение на сатаната, виждаш го чак когато ти се навре в очите.

Изправиха се двама мъже. Лежали там в ливадата и аз съм хукнал право в ръцете им.

— Къде отивате?

— За Антверпен.

Говореха холандски или фламандски.

— За Антверпен ли? Сега през нощта? А защо не си вървите по шосето, както подобава на порядъчни хора?

Разказвам им, че не съм дошъл по своя воля, и им обяснявам, как е станало, че се лутам сега тук.

— Другиму разправяйте такива шашарми. Не на нас. Такова нещо чиновници не вършат. Надробили сте я някаква там в Холандия и сега ще се прехвърляте тука. Обаче няма да мине. Хайде най-напред да ви претърсим джобовете и да узнаем защо вървите среднощ из ливадите, и то все към границата.

В джобовете и в шевовете на дрехите ми те не намериха онова, което търсеха. Поисках да науча какво всъщност търсят и защо трябва все да ти пребъркват джобовете. Ама че лош навик у тези хора.

— Ние знаем какво търсим. Не се грижете за това.

От тези приказки не станах по-умен. Но нищо не можаха и да намерят. Убеден съм, че и до свършека на света половината от човечеството винаги ще претърсва джобовете на другата половина. Може би всички спорове между хората произлизат само оттам, кой има правото да претърсва джобовете и кой има задължението да го понася, а на всичкото отгоре и да го плаща.

Когато служебната част мина, единият ми каза:

— Така, а ето ви там посоката за Ротердам, изпарявайте се веднага и не се мяркайте пак тук пред очите ни. А когато отново срещнете гранична полиция, не си мислете, че тя е толкова глупава, колкото смятате. Няма ли какво да ядете там във вашата идиотска Америка, ами сте се помъкнали всичките тук, за да изплюскате и малкото храна, която ни трябва за нашите хора?

— Но аз съвсем не съм дошъл тук доброволно — възразих и сам най-добре го знаех, че е самата истина.

— Забележително, така твърди всеки от вас, щом го хванем.

Ето ти нещо съвършено ново. Навярно не съм аз единственият, който скита по тези чужди краища.

— Хайде, пръждосвайте се. И не правете излишни обиколки. Скоро ще стане светло, а тогава ще ви наблюдаваме добре. Ротердам е хубаво кътче. Има много кораби, които винаги се нуждаят от хора като вас.

Колко често ми разправяха тези приказки. Та от честото разправяне те трябваше да станат вече научна аксиома.

С тридесет франка не бях за никъде в такова малко градче, сигурно щеше тутакси да направи впечатление.

Но дойде една млекарска кола и ме взе за част от пътя. После се намери камион и той ме взе за малко. Сетне пък един селянин, който караше свине за града. Така миля след миля наближих Ротердам. Щом хората не се числяха към полицията и щом не искаха да се смятат за полицаи, те почваха да стават много мили същества, които мислят съвсем разумно и изпитват съвсем нормални чувства. Разказвах им правдиво какво ме е сполетяло и че нямам документи. И всички те биваха толкова мили, даваха ми да ям, даваха ми някое топло, сухо ъгълче да преспя и ми даваха добри съвети как най-добре да отбягвам полицията.

Странно е наистина. Никой не обича полицията. А при взлом викат полицията само затова, защото никому не е позволено сам да нашари гърба на нападателя и пак да му отнеме ограбеното.

[1] Един третокласен до Антверпен. (фр.). ↑

[2] Удроу Уилсън, президент на САЩ от 1913 до 1921. При влизането на Щатите в Първата световна война с прочутите „Четиринадесет точки“ изложил американската политическа и икономическа експанзия в Европа. ↑

9

Тридесетте франка, сменени за холандски гулдени, не представляваха бог знае колко. Но на парите изобщо не можеш да разчиташ, ако иначе нямаш нещо друго край тях.

Другото дойде един следобед, почти веднага. Шляех се из пристанището и видях, че насреща се задават двамина. Когато приближиха, дочух нещо от тяхното бъбрене. Умираш си от смях, като чуеш как говори англичанин. Англичаните винаги твърдят, че ние не сме могли да говорим правилно английски. Но туй, което те говорят, сигурно не е никакъв английски. То изобщо не е език. Е, все едно. Та аз не мога да ги трая, тези рижи глави. Ама и те също не могат да ни понасят. И пак сме квит. Тъй върви вече от сто и петдесет и не знам колко години.

Сега естествено кашата е още по-забъркана, откак беше в ход голямата свинщина.

Пристигаш в някое пристанище, където те са се натъпкали като сардели. В Австралия, или Китай, или Япония. Както се случи. Искаш да му хвърлиш едно и хлътваш в някоя пристанищна кръчма. А там седят те и ето ги, че стават, и едва си продумал една дума, тутакси забавлението започва:

— Хе, янки.

Хич не обръщаш внимание на тези букови глави, пиеш си ракията и искаш да си вървиш.

Изведнъж от кьошето издрънкват:

— Who won the war? Кой спечели войната, янки?

Бих искал да зная какво ме засяга това. Не съм я спечелил аз, съвсем сигурно го знам. А тези, които си мислят, че наистина са я спечелили, те също нямат причини да се смеят и биха се радвали, ако никой изобщо не им споменава за това.

— Ей, янки, who won the war?

Какво да им кажеш, като си съвсем сам, а там са се събрали две дузини рижи глави? Кажеш „Ние!“ и става пердах. Кажеш „Французите!“ и пак пердах. Кажеш „Аз!“, а те се смеят и въпреки това пак има пердах. Кажеш „Доминионите, Канада, Австралия, Нова Зеландия, Южна Африка!“ — и тогаз има пердах. Ако нищо не кажеш, то означава „Ние американците!“ и става пердах. А да кажеш „Вие я спечелихте!“, би било една безсрамна лъжа, пък не ти се иска да лъжеш. И пердах има, няма как да го избегнеш. Такива са тези бикове, а пък все още ги наричат „братовчедите“. Мои не са. И още се чудят, че не можеш да ги траеш.

Но какво да сторя?

— На кое корито сте сега? — питам аз.

— Ей, янки, малкия, какво търсиш тук? Та ние тук не сме виждали янки. — Имат самочувствие, защото вече са се накълвали.

— Отрязаха ме зад борда и не мога сега да дигна котва.

— Нямаш застраховка, нали?

— Позна.

— И сега искаш да си обираш праха?

— Налага се. Гори ми под петите.

— Ние сме на един шотландец.

— А къде отивате? — питам аз.

— Булон. Дотам можем да те натоварим. Но по-нататък не. Боцманът е едно куче, не ти е работа.

— Добре, до Булон. Кога отблъсвате?

— Най-добре, качи се горе към осем. Тогаз боцманът вече е мокър. Ние ще стоим на задната палуба. Ако си тикна фуражката на тила, всичко е наред; ако не, чакаш още малко. Не се мяркай твърде под носа му. Но ако те пипнат, да ти разбият и муцуната, не казвай кой ти е лоцманът. Въпрос на чест, ясно ли е?

В осем бях там. Фуражката бе килната на тила му. Боцманът се беше насмукал и до Булон не изтрезня, а там аз слязох и бях във Франция.

Смених парите си във френски франкове. После отидох на гарата, а там стоеше експресът за Париж. Купих си билет до първата гара и седнах във влака.

Французите са прекалено учтиви, за да ти досаждат по време на пътуването.

И изведнъж се намерих в Париж. Но тук провериха билетите, а за Париж аз нямах.

Пак полиция. Естествено, може ли да се мине без полиция? Стана Вавилонското стълпотворение. Аз — няколко думи френски, всеки от тях — по няколко думи на английски. Трябваше да гадая по-голямата част. Откъде идвам? От Булон. Как съм дошъл в Булон? С кораб. Къде ми е моряшката книжка? Нямам.

— Какво-о-о, нямате моряшка книжка?

Ще разбера сега този въпрос, дори да ми го зададат на индустански. Защото жестът и тонът са така точно същите, че не можеш да се заблудиш.

— И паспорт нямам. И лична карта нямам. Нямам изобщо никакви документи. Никога не съм имал документи.

Казвам го веднага на един дъх. Сега поне не могат да ми поставят тези въпроси и да си губят времето. Впрочем те малко се объркаха, понеже им дойде изневиделица. Известно време никой не знаеше какво да ме пита или да каже. Остава им за щастие билетът, който нямах. И на следващия ден нов разпит. Оставям ги спокойно да ме разпитват и да говорят, и да задават въпроси. Не разбирам нищо. Но накрая ми става ясно, че съм откачил десет дни затвор за измама на железниците или нещо подобно. Знам ли. Пък и ми е все едно. Такова беше моето пристигане в Париж.

Затворническата ми кариера бе твърде забавна.

Първи ден: Предадоха ме в затвора. Баня, обиск, раздаване на бельо, определяне на килия. Първият ден си замина.

Втори ден: Довеждат ме при касиера да ми издаде квитанция за сумата, която притежавах при арестуването ми. Повторно установяване на самоличността и нанасяне в дебели книги. Следобед: Прием при затворническия свещеник. Той говорел английски добре. Така твърдеше. Но сигурно такъв е бил английският преди още Вилхелм Завоевателят да стъпи на английска земя, защото от този добър английски аз не разбрах ни една-единствена дума, но не дадох да се забележи. Когато ми говореше за господа, той казваше винаги „гйааспад“ и аз мислех, че говори за някоя коза. С това мина и вторият ден.

Трети ден: Преди обед ме питаха дали съм шил презрамки на престилки. Казах не. Следобед ми съобщиха, че съм зачислен в престилчения цех. С това свърши третият ден.

Четвърти ден: Преди обед ми дадоха ножица, игла, една цяла шевна игла, конци и напръстник. Напръстникът не ми стана. Казаха ми обаче, че нямали друг. Следобед ми показаха как да слагам винаги на видно място на пейката ножицата, иглата и напръстника и да поставям пейката в средата на килията, когато я напускам за редовната разходка в кръг. Отвън до вратата забиха плакат с надпис: „Притежава една ножица, една игла за шев и един напръстник“. Така се изниза и четвъртият ден.

Пети ден: Неделя.

Шести ден: Преди обед ме отведоха в работната зала. Следобед ми посочиха място в работната зала. Шестият ден фертиг.

Седми ден: Преди обед ми показаха затворника, който ще ме обучава как да шия презрамки за престилка. Следобед затворникът ми каза да вдяна вече иглата. Седмият ден си отиде.

Осми ден: Майсторът ми показа как пришива презрамката. Следобед баня и кантар. И осмият ден свърши.

Девети ден: Преди обед трябва да се явя при директора. Съобщава ми, че утре наказанието изтича и ме пита дали имам оплаквания. После да напиша името си в книгата за чужденци. Следобед ми показват как да нашия една презрамка. Деветият ден замина.

Десети ден: Преди обед шия една презрамка. Майсторът я разглежда час и половина и сетне казва, че не е ушита добре, трябвало да я разпоря. Следобед пак шия същата презрамка. Тъкмо съм пришил единия край, викат ме да приключа затворничеството си. Теглят ме на кантара, обискират ме, получавам цивилните си дрехи, обличам ги и ми разрешават да се разхождам из двора. Десетият ден свърши.

В шест часа на следното утро ме питат дали искам закуска. Казвам не, водят ме при касиера, гдето се налага да почакам, понеже още го няма. Тогава все пак получавам закуска и накрая идва касиерът, който ми връща парите, а аз пак му подписвам разписка. После получавам петнадесет сантима за трудовите си постижения, освобождават ме и аз мога да си вървя. Не спечели много от мен френската държава, а въпрос е дали железниците си въобразяват, че по този начин съм си платил билета. Но навън веднага ме прибра пак полицията.

Предупредиха ме: за петнадесет дни да напусна страната по същия път, по който съм влязъл. Намерят ли ме в границите на Франция след тези петнадесет дни, ще процедират с мен съобразно закона. Значи, ще процедират. Какво означава това, не ми беше ясно. Навярно ще ме обесят или ще ме опекат на кладата. Защо не. Във времето на съвършената демокрация човекът без паспорт, а с това и без избирателни права е един еретик. Всяко време си има своите еретици и всяко време — своята инквизиция. Днес паспортът, визата, интердиктът за забрана на имиграцията са догмите, върху които се опира непогрешимостта на папата, и ти трябва да вярваш в тях, иначе ще има на собствения си гръб да търпиш всички различни степени на мъченията. По-рано тирани бяха князете, днес тиранин е държавата. Краят на тираните е винаги детрониране и революция, все едно кой е тиранинът. Свободата на човека е много тясно свързана от природата с цялото му съществувание и воля, за да може дълго да понася всякаква тирания, дори и ако тя е увита в кадифено меката мантия от лъжи, че имаш право да вземаш участие в управлението.

— Вие трябва да имате някакъв документ, драги приятелю — рече офицерът, който ме предупреждаваше. — Без документ сигурно не ще можете да скитате така.

— Да ида тогава при моя консул.

— При вашия консул?

Тонът ми беше познат. Изглежда, че моят консул е известен из целия свят.

— Какво ще искате от консула? Та вие нямате документи. Нито дума няма да ви повярва, щом нямате документи. Той дава каквото и да било само въз основа на документ. По-добре не ходете там, иначе никога няма да се отървем от вас и цял живот ще ни висите на врата.

Как казваха римляните? Консулите трябва да се грижат нищо лошо да не сполети републиката. А сигурно крайно лоши неща ще сполетят републиката, ако консулите не попречат на човека без документи да види пак своето отечество.

— Но все таки трябва да имате някаква хартийка. Няма да преживеете остатъка от живота си без документи, я.

— Да, и аз мисля, че трябва да имам документ.

— Но аз не мога да ви го издам. На какво основание? В състояние съм да ви дам само едно свидетелство за освобождаване от затвора. Но с него няма да идете далеч. По-добре е да нямате съвсем нищо. А във всеки друг документ мога само да впиша: приносителят твърди, че е този и този и произхожда от еди-къде си. Но един такъв документ е без всякаква стойност, понеже не е доказателство; той само повтаря това, което казвате вие. А естествено вие можете да разправяте каквото си искате, било то вярно или не. Дори и да е вярно, то трябва да се докаже. Много съжалявам, не мога да ви помогна. Предупредих ви официално и вие сте длъжен да напуснете страната. Идете в Германия. И тя е много хубава страна.

Защо всички ме пращат в Германия, това бих искал да знам.

10

Останах няколко дни в Париж, за да изчакам какво ще ми се случи. Случайността може понякога да ти помогне по-добре от най-хубавите планове. А пък сега имах солидно право да разгледам Париж. Билетът ми беше платен, бях изслужил издръжката си в затвора, не бях повече длъжник на френската държава и можех да тъпча нейния паваж.

Когато нямаш какво да правиш, идат ти най-различни ненужни мисли. Един прекрасен ден ми хрумна една такава ненужна мисъл и тя ме отведе при моя консул. Че беше съвсем безнадеждно, знаех го отнапред. Но си мислех, че никога няма да ти повреди да набираш опит за хората. Всички консули са излети в един калъп, както и почти всички чиновници. Те употребяват буквално същия речник, който е трябвало да покажат на изпитите си. Те стават сериозни, изпълнени с достойнство, властни, раболепни, безразлични, отегчени, заинтересувани и дълбоко опечалени при едни и същи поводи, и ведри, весели, приветливи и бъбриви пак при едни и същи поводи, без значение дали се намират на американска, френска, английска или аржентинска служба. Да знае, точно да знае кога да покаже една от тези прояви на чувства, в това се състои цялата мъдрост, от която има нужда един такъв чиновник. Но понякога всеки чиновник забравя своята мъдрост и за половин минута става човек. Не можеш тогава да го познаеш, той изкарва наяве цялата си скрита вътрешна природа. Но най-интересният миг настъпва, когато внезапно е почувствувал, че тая интимна същност на неговото Аз лежи разголена на длан и той бърза пак да я покрие с твърда кора. Тръгнах към консула, за да преживея този момент и да се обогатя с още един опит. Имаше опасност той да се отрече от мен, да ме предаде официално на френската полиция и тогава да ми бъде отнета възможността да вървя свободно по своя път, понеже ще попадна под полицейски надзор и ще трябва да давам сметка за всяка крачка, която сторя или мисля да сторя.

Отначало се наложи да чакам целия предобед. После затвориха. Редът ми не дойде и следобед. Такива като нас винаги са длъжни да чакат, откъдето и да идват. Защото който няма пари, за него се предполага, че поне има неизмеримо много време. Който притежава пари, може да уреди с тях всичко; който не е в състояние да сложи парите на масата, трябва да плаща с времето и с търпението си. А станеш ли съвсем непокорен и покажеш ли своето нетърпение по начин, който не се хареса, то чиновникът знае толкова номера, че накрая ще платиш с четворно повече време. Така бива привеждано в изпълнение наказанието „губене на време“, което той ти е наложил.

Там седяха цяла редица такива, които бяха принудени да принасят в жертва времето си. Някои седяха вече с дни. Други пък изпращали по шест пъти тук и там, понеже това липсвало или онова нямало предписаната форма или установения шаблон.

По едно време вътре като снаряд се втурна ниска, невероятно дебела дама. Ама невероятно тлъста. Не можете си представи колко тлъста. В това помещение, където чакаха по пейките изсушените фигури, почти докосвайки с тила си звездното знаме на Съединените щати, приковано на стената, чиито размери бяха така гигантски, че то покриваше цялата стена, в това помещение, където седяха и чакаха невинни, послушни и привикнали на труд хорица с такова изражение на лицата, сякаш зад онези многобройни врати в този момент им подписваха смъртните присъди, появата на тлъстата дама подействува като подло оскърбление. Тя имаше зловещо черни, мазни, къдрави коси, очебийно крив нос и много криви крака. Кафявите й очи стояха така опулени в тлъстото тестено лице, сякаш в този миг щяха да изскочат от орбитите. Бе облечена в най-хубавото, което богатството може да купи. Дишаше тежко и се потеше, и ти се струва, че а-а да се строши под товара на своите бисерни огърлици, златни висулки и брилянтни карфици. Ако не носеше толкова много тежки платинени пръстени, пръстите й сигурно щяха да се разпукат.

Едва отворила вратата, тя вече крещеше:

— Аз си загубих паспорта. Къде е мистър консулът? Трябва незабавно да имам нов паспорт.

Я виж ти, могло и други хора да си загубят паспорта. Кой си го е мислил? Вярвах, че това може да сполети само някой моряк. Well[1], Фани, можеш да се радваш, мистър консулът тутакси ще ти разправи нещичко за новия паспорт. Може би ти ще ушиеш другия край на престилката. Колкото и неприятна да ми беше дамата заради цялото й натрапливо същество, почувствувах към нея симпатия, симпатията на тези, които са приковани в една и съща галера.

Секретарят в приемната веднага скочи:

— Но, разбира се, мадам, само един момент. Моля!

Взе стол и с поклон покани дамата да седне. Донесе три формуляра, поговори тихо с дамата и писа нещо в тях. Изсушените фигури всички сами си попълваха формулярите, някои по четири или пет пъти, понеже не ги попълнили добре. Но явно дамата не можеше да пише и щом секретарят я отменяше в този скромен труд, това бе само знак на отзивчивост.

Когато формулярите бяха попълнени, той скочи и ги занесе през една от вратите, зад които се подписваха смъртните присъди.

Върна се много бързо и рече полугласно и много учтиво на дебеланата:

— Мистър Гргргргр желае да ви види, мадам. Имате ли под ръка три снимки?

Тлъстата чернокоса имаше под ръка снимките и ги даде на отзивчивия секретар. После изчезна зад вратата, гдето се решаваха съдбините на света.

Само съвсем старомодните хора още вярват днес, че съдбините на хората се решават на небето. Това е една достойна за окайване заблуда. Съдбините на хората, съдбините на милионите хора се решават от американските консули, които носят тежката грижа никой да не увреди републиката. Yes, Sir.

Дамата не стоя дълго време в онази стая на тайните. Когато излизаше, тя затвори чантичката си. Затвори я със силно, енергично щракане. И щракането пронизително изкрещя: „Господи, нали затова ги имаме — да живеем и да оставим и другите да живеят!“

Секретарят веднага стана, излезе наполовина иззад масата и побутна стола, на който седя дамата. Тя приседна само на ръба на стола, отвори чантата си, порови из нея, измъкна една пудриерка и сложи отворената чанта на масата, докато се пудреше. Защо трябваше пак да се пудри, щом се бе пудрила преди една минута, не беше съвсем ясно.

А секретарят опипваше с ръце цялата маса и търсеше някакъв лист хартия, който трябва да бе забутал някъде. Накрая намери листа, а междувременно дамата пак се бе напудрила, взе си чантата, сложи вътре пудриерата и наново я щракна така, че чантата издаде същия пронизителен крясък, както преди малко.

Мухльовците по пейките не чуха пронизителния крясък. Изглежда, че всички те бяха жадни да емигрират в Америка и още не разбираха световния език на щракането, понеже нямаха още какво да щракат. Нали и затова трябваше да седят на пейките. Нали затова не им предлагаха с поклони стол. Нали затова трябваше кротко да чакат на опашката, точно по реда на номерата.

— Можете ли да наминете тук след половин час, мадам, или да ви изпратим паспорта в хотела?

Учтиви са в американското консулство.

— До един час ще дойда с колата. Оттатък аз подписах паспорта.

Дамата стана. Когато след един час пак дойде, аз още седях там. Но тлъстата дама вече си имаше паспорт.

Най-сетне тук ще получа паспорт. Знаех си го. Няма нужда секретарят да ми го изпраща в хотела, аз сам ще си го взема. А имах ли веднъж паспорт, пак щях да намеря кораб. Ако не кораб от родината, то сигурно някой английски или холандски, или датски. Поне ще си намеря работа и ще имам изгледи да срещна в някое пристанище отечествен кораб, който се нуждае от палубен работник. Та аз можех не само да боядисвам, разбирах и от лъскане на месинг — ако няма какво да се боядисва, тогава пък се лъска месингът.

Наистина е било прибързано да ги осъждам. Американските консули са по-добри от славата, която се носи за тях, и това, което белгийската, холандската и френската полиция ми е казвала, не е било нищо друго, освен национална завист.

Накрая дойде денят и минутата, когато моят номер беше на реда и ме повикаха. Мършавите ми другари по пейка бяха минали всички през другата врата, за да се подложат на смъртната казън. Аз правех изключение. Призоваха ме при мистър Гргргргр, или както се наричаше човекът. Това бе мъжът, който от сърце желаех да видя. Той може да оцени бедите на човека, загубил своя паспорт. Ако никой по целия широк свят не би ми помогнал, щеше да го стори той. Нали помогна на онази със златните висулки, а колко повече и по-бърже ще помогне на мен. Една добра мисъл ме бе подтикнала да опитам още веднъж щастието си.

[1] Добре (англ.). ↑

11

Консулът е нисък, мършав мъж, изсушен от службата.

— Седнете — казва той и сочи един стол пред масата си. — С какво мога да ви услужа?

— Бих искал да имам паспорт.

— Загубихте ли си паспорта?

— Не паспорта, а моряшката книжка.

— Аха, вие сте моряк?

С това изречение той промени тона си. И този нов тон, примесен с някакво странно недоверие, продължава известно време и определя характера на нашия разговор.

— Загубих кораба си.

— Здравата ли се напихте?

— Не. Никога не близвам капчица от тази отрова. Сух съм до костите.

— А казвате, че сте моряк?

— Такъв съм. Корабът ми заминал три часа по-рано от уреченото време. Трябваше да отплува с прилива, но не го дочакал, понеже нямаше товар.

— И вашите документи останаха на борда?

— Да.

— Така си и помислих. Кой номер имаше книжката ви?

— Не зная.

— Къде е издадена?

— Не мога да кажа точно. Плавал съм на крайбрежни кораби: Бостънски, Ню Йоркски, Балтиморски, Филаделфийски, от Мексиканския залив и дори от Западния бряг. Не мога вече да си спомня къде е била издадена книжката.

— Тъй си и мислех.

— Та човек не наднича всеки ден в книжката си. Никога, откакто я имам, не съм я поглеждал.

— Да.

— Стоеше винаги в джоба ми.

— Натурализиран ли сте?

— Не. Роден съм в страната.

— Раждането регистрирано ли е?

— Не зная, бях още много малък, когато съм се родил.

— Значи не е регистрирано.

— Казах, не зная.

— Обаче аз зная.

— Тогава няма нужда да ме питате, щом знаете всичко.

— Ама аз ли искам паспорт? — запита той.

— Не знам, сър, дали искате паспорт.

— Вие искате, не аз. И ако трябва да ви издам нов, налага се да поставям въпроси. Нали?

Човекът имаше право. Хората винаги имат право. А това е и много лесно за тях. Първо правят законите, а после ги назначават, за да вкарат живота в калъпа на тези закони.

— Имате ли в Америка постоянен адрес?

— Не. Живея на корабите или ако съм без кораб, живея в моряшките домове или в странноприемници.

— Следователно нямате постоянно жилище. Член ли сте на някой регистриран клуб?

— Кой, аз? Не.

— Родители?

— Не. Умрели.

— Сродници?

— Слава богу, не. Ако имах, щях да се откажа от тях.

— Гласували ли сте?

— Не. Никога.

— Няма ви значи и в избирателните списъци.

— Сигурно не. Нямаше и да гласувам, ако бях на сушата.

Той дълго ме гледа, доста глупаво и много безизразно. През цялото време се усмихваше и като своя колега в Ротердам си играеше с един молив. Какво ли ще правят тези хора, ако нямаше моливи? Но тогава пък сигурно ще се намери някоя линия или преса, или телефонният шнур, или очилата, или няколко листа хартия или формуляри, които могат да разгъват и сгъват. Нали всяко служебно помещение е толкова добре снабдено, че обитателят му никога не скучае. Мисли, с които да се занимава, той няма; а ако понякога му хрумнат, той обикновено престава да бъде чиновник и се превръща в общителен човек. А ако някой ден пръстите му не ще могат да си играят с канцеларските пособия, поместени в инвентарния списък, те може би ще си играят и ще бъркат в задника му, а това ще му подействува зле.

— Така-а-а, не мога да ви дам паспорт.

— Защо не?

— А въз основа на какво? На вашите голи изявления? Не мога. Нямам право. Нали трябва да представя писмени данни. Трябва да дам сметка въз основа на какви документи съм издал паспорта. Как ще ми докажете, че сте американец, че аз изобщо съм длъжен да се занимавам тук с вас?

— Но нали го чувате?

— От какво? От езика?

— Естествено.

— То не е доказателство. Вземете случая с Франция. Тук живеят хиляди, които говорят френски и не са французи. Тук има руси, румънци, германци, които говорят по-добър и по-чист френски, отколкото самите французи. Има хиляди, които са родени тук и не са поданици на тая държава. От друга страна, в Америка има стотици хиляди, които едва ли говорят английски, но за тяхното американско поданство не съществува и най-нищожно съмнение.

— Но аз съм роден в страната.

— Тогава действително може да сте поданик. Но дори и така да е, трябва първо да докажете дали баща ви не е избрал за вас друго поданство, което вие не сте променили, когато сте навършили пълнолетие.

— Още моите прадеди са били американци, а също и техните родители.

— Докажете го и аз съм задължен, искам или не, да ви издам паспорт. Доведете прадедите си или само родителите. Но аз ще бъда още по-конкретен: докажете ми, че сте се родили в Америка.

— Как да го докажа, щом не са ме записали при раждането?

— За това сигурно не съм виновен аз.

— Навярно вие ще оспорвате, че изобщо съм се родил?

— Правилно. Оспорвам го. Фактът, че стоите тук пред мен не е доказателство, че сте се родили. Принуден съм само да го вярвам. А как да повярвам, че сте американец, че сте американски поданик?

— Не вярвате, че съм се родил? Та това минава границите на допустимото.

Консулът извади най-хубавата си служебна усмивка.

— Че сте се родили, трябва да го вярвам, защото ви виждам с очите си. Но ако сега ви издам паспорт и оправдая действията си пред правителството у дома, като напиша в доклада си: „Видях човека и вярвам, че е наш поданик!“, много лесно ще ме натикат в миша дупка. Правителството не иска и да знае какво вярвам аз. То иска да знае само това, което аз с положителност зная. А това, което с положителност зная, длъжен съм да го докажа. Вашето поданство и вашето рождение не мога да докажа.

Понякога трябва да се съжалява, че все още не са почнали да ни правят от картон; тогава от щемпела може да се види дали си произведен във фабрика САЩ, или във фабрика Франция, или във фабрика Испания, а на консулите ще им се спести труда да пилеят времето си с такива глупави неща.

Консулът хвърли молива, стана, отиде до вратата и повика едно име. Влезе секретар и консулът му каза:

— Вижте. Как ви е името? — Обърна се към мен. — Ах да, спомних си, Гейл, правилно. Да, прегледайте веднага.

Мъжът оставя вратата полуотворена и аз виждам, че той проверява буквата Г и търси името ми в един шкаф, гдето са натрупани хиляди жълти картони. Картите на депортираните, нежеланите, пацифистите и известните анархисти.

Секретарят се връща. Консулът, който през това време е стоял до прозореца и е гледал надолу, се обръща:

— Е?

— Няма нищо.

Отпреди го знаех. Сега ще си получа паспорта. Но така бързо не. Секретарят излиза пак и затваря след себе си вратата. Консулът не казва нищо, сяда отново до масата си, поглежда ме и не знае какво да пита. Сякаш въпросите на разпита му са се простирали само до тук. Сетне става и напуска стаята. Ще дири съвет в някое от другите светилища.

Няма какво повече да сторя и разглеждам портретите на стената. Все познати лица, моят собствен баща не ми е така близък по физиономия, както тези тук. Вашингтон, Франклин, Грант, Линкълн. Мъже, на които бюрократизмът е бил също така омразен, както котките на кучето. „Страната трябва да бъде завинаги страна на свободата, гдето гоненият и преследваният намира убежище, щом идва с добри намерения.“

„Тази страна трябва да принадлежи на тези, които я населяват.“

Но естествено това не може да продължава вечно. „Страната трябва да принадлежи на тези, които я населяват.“ Пуританската съвест не допуща да се каже кратко и ясно: „Страната принадлежи нам, на американците“. Понеже там има индианци, на тях страната бе дадена от бога, а пуританите трябва да зачитат божия закон. „Гдето гоненият и преследваният намира убежище.“ Чудесно, когато всички, които живеят там, са били гонени и преследвани от другите страни по света. Но потомците на тези гонени и преследвани издигат стена пред страната, която бе дадена на всички хора. И за да се направи преградата още по-съвършена, та да не се промъкне дори и мишка, те я поставят и пред своите собствени синове. Защото с дрехите на собствения син може да се вмъкне и синът на съседа.

Консулът се връща и пак сяда. Изнамерил е нов въпрос.

— Възможно е да сте избягал затворник или да ви търсят за тежко престъпление. А аз ще ви издам паспорт на назованото от вас име и чрез него ще ви защитя от преследването на правосъдието.

— Да, така е. Виждам сега, че идването ми е било съвсем безцелно.

— Наистина съжалявам, не мога да ви помогна. Моята компетентност не се простира толкова далеч, та да ви издам паспорт или друг документ, които да ви послужи за легитимация. Трябваше по-добре да се грижите за моряшката си книжка. Такива неща не бива да се губят в тези времена, когато паспортът е по-необходим от всичко друго.

— Сега обаче бих искал да узная нещо.

— Да?

— Тук имаше една много дебела дама с безброй брилянтни пръстени, че едва ги мъкнеше. И тя си бе загубила паспорта, а вие веднага й дадохте друг. И то трая само половин час.

— Но нали тя беше мисис Сали Маркъс от Ню Йорк, сигурно сте чували това име. Голямата банкерска къща — каза ми той с такъв жест и ударение, сякаш бе произнесъл: „Нали беше Уелският принц, а не някой си моряк, чийто кораб е заминал.“

Сигурно от израза на лицето ми позна, че не мога така бърже да го проумея, та прибави:

— Не сте ли ги чували? Голямата банкерска къща в Ню Йорк?

Аз все още се съмнявах и казах:

— Не ми се вярва дамата да е американка, бих повярвал по-скоро, че е родена в Букурещ.

— Откъде знаете? Мисис Маркъс е наистина родена в Букурещ. Но тя е американска поданица.

— Носеше ли свидетелството си за поданство?

— Естествено не. Защо?

— А откъде узнахте, че е поданица? Та тя още не се е научила да говори правилно английски.

— Нямам нужда от доказателства. Банкерът Маркъс е известен. Тя е дошла в луксозна кабина на „Мажестик“.

— Чак сега разбирам. Аз съм дошъл тук във форкястъла[1] на едно товарно корито като палубен работник. И това не доказва нищо. Голямата банкерска къща и луксозната кабина доказват всичко.

— Случаят е съвсем друг, мистър Гейл. Казах ви, не мога нищо да сторя за вас. Нямам право да сторя нещо за вас. Документи не мога да ви издам. Лично аз вярвам в това, което ми казахте. Но ако полицията ви доведе тук, за да ви признаем и приемем, аз направо ще се отрека от вас и ще оспоря поданството ви. Нищо друго не мога да направя.

— Значи, просто да пропадна в чуждата страна.

— Аз нямам неограничена власт, за да ви подкрепя, дори и сам лично да го желаех. Ще ви дам тридневна карта за хотел с пълен пансион. След изтичането й можете да вземете втора и трета.

— Не, благодаря много. Не се затруднявайте.

— Може би е по-добре да ви услужа с билет до най-близкия по-голям пристанищен град, гдето ще намерите кораб, който плува под друг флаг.

— Не, благодаря. Надявам се сам да намеря своя път.

— Тогава — гуд бай и всичко хубаво!

И ето пак голямата противоположност между американските чиновници и чиновниците на другите страни. Когато излязох на улицата и погледнах часовника, беше минало пет. Работното време на консула свършваше в четири и все пак той нито веднъж не прояви ни най-малък знак на нетърпение или поне не даде да се почувствува, че времето му отдавна е изтекло.

Чак сега наистина загубих кораба си.

Адийо, мой слънчев Ню Орлеан. Гуд бай и всичко хубаво!

Момиче, мое мило момиче в Ню Орлеан, сега можеш да чакаш момчето си, можеш да стоиш на Джексън Скуеър и да ридаеш. Твоето момче не ще се върне вече у дома. Морето го погълна. Срещу бури и вълни мога да се боря — с боя и със здрави юмруци, но срещу параграфи, моливи и хартии не. Овреме си намери някой друг, миличка. Не пропилявай розовата си младост с очакване на безотечественика и неродения. Сбогом! Сладки бяха твоите устни и жарки, защото ние нямахме венчално свидетелство.

По дяволите момичето. Хой-хо! Извива се вятърът. Boys, get all the canvas set! Вдигай всички платна.

[1] Предната палуба на кораба, гдето се намират кубриците на матросите. ↑

12

Експресът Париж — Лимож. Седя в него и нямам билет. Този път проверяваха. Но аз изчезнах безследно. Лимож — Тулуза. Седя вътре и пак нямам билет.

За какво ли пък все проверяват! Сигурно има много гратисчии, та толкова често проверяват. Но те имат пълно право. Ако всеки пътува без билет, кой ще плаща дивидентите. Нали не става така. Изчезвам безследно. Когато контролата замина, пак сядам на мястото си. Изведнъж кондукторът се връща, минава покрай мен и ме поглежда. И аз го гледам. Съвсем нахакано. Той продължава. Трябва само да знаеш как да гледаш кондукторите, че да не те закачат. Той се обръща и иде към мен.

— Моля, къде щяхте да сменяте влака?

Я гледай какъв изкусен момък бил този кондуктор.

В първия миг разбирам, само че ми говори за смяна, понеже трябва да си превеждам наум останалите думи. Но не стигам дотам, защото той веднага добавя:

— Моля, покажете ми билета си, ако смея да ви помоля.

Ех, приятелю, щом си толкова учтив и така учтиво молиш, много съжалявам, че не мога да изпълня желанието ти.

— Знаех си аз — съвсем спокойно и неочебийно казва той. — Убеден съм, че другите пътници дори и не обърнаха внимание, каква трагедия се разиграва тук.

Мъжът изважда бележника си, пише нещо и после отминава. Може би има добро сърце и ще ме забрави. Но в Тулуза на гарата ме чакат. Без военна музика, но с лека кола.

Това е един много хубав автомобил, огнеупорен и брониран, и по време на пътуването аз не мога да падна от него и от прозореца си виждам само част от най-горните етажи на сградите, край които профучаваме. Специална кола за гости, които са особено добре дошли, понеже цялото улично движение ни прави път. Всеки случай колите в Тулуза са от някаква марка, която още не познавам. Нито „Форд“, нито „Додж“ могат да разчитат тук на пласмент, ако не ги приспособят към тукашните изисквания.

Но аз вече зная къде ще се приземя. Щом нещо в нравите и обичаите на европейските страни изглежда малко странно, сигурно е, че се намирам на път към полицейския участък или под крилото на ченгетата. В Америка никога през живота си не съм имал работа с полиция или със съдилища. Тук може да си седя кротко на някой сандък или невинно да лежа в леглото, или да се разхождам из ливадите, или да пътувам във влака, все попадам в участъка. Нищо чудно, че Европа пропада. Там хората нямат време да работят, седем осми от живота си прахосват из полицейските участъци или с полицаите. И затова хората са все раздразнени и така охотно правят войни, понеже трябва вечно да се разправят с полицията и полицията да се разправя с тях. Не бива да даваме нито грош повече на европейските страни, та те чисто и просто ги харчат само за да умножават полицията си. Нито грош повече, no, Sir.

— Откъде идвате?

Първосвещеникът пак е седнал пред мене. Те всички са еднакви. В Белгия, в Холандия, в Париж, в Тулуза. Все питат и все искат всичко да знаят. И човек прави винаги все същата голяма грешка, че изобщо им отговаря. Трябва да мируваш, да не казваш нищичко и да ги оставиш да те съветват. Тогава всички те скоро ще отидат в лудницата или пак ще въведат изтезанията. Но не им ли отговаряш, ченгетата ще станат още по-глупави, отколкото са.

Но трябва първо да свикнеш как да си седиш или да стоиш прав, и те все да те питат, а ти нищо да не им отговаряш. Проклетата уста бърбори съвсем от само себе си щом ти изстрелят някой въпрос. Това прави дългата привичка. Не се понася да оставиш увиснало във въздуха някое въпросително изречение, без да го балансираш с отговор. Неотговореният въпрос не ти дава мира, все те преследва, напира в сънищата ти и ти ограбва спокойствието за работа и за мислене. Едната дума „Защо?“ с въпросителна зад нея е централният пункт на всяка култура, цивилизация и изобретение. Без тази дума хората не ще бъдат нищо друго, освен маймуни, а ако зададеш на маймуните тази вълшебна дума, те веднага ще станат хора. Yes, Sir.

— Откъде идвате искам да зная!

Направих опит да не отговарям, но вече не издържам. Трябва нещо да му разкажа. Да му кажа ли, че идвам от Париж? Или по-добре да кажа от Лимож. Ако кажа от Лимож, може би ще ми излезе с осем дни по-евтино, нали Лимож не е толкова далеч, колкото Париж.

— Качих се в Лимож.

— Не е вярно, човече, вие сте се качили в Париж.

Я гледай как хубаво можели да гадаят.

— Не, не съм се качил в Париж, а само в Лимож.

— Но в джоба си имате перонен билет от Париж. Пак са претърсвали джобовете ми. Дори не съм забелязал, вече съм свикнал и не ми прави впечатление.

— О, перонния билет имам отдавна.

— От кога?

— Шест седмици най-малко.

— Странно. Билетът има дата от вчера преди обед.

— Сгрешили са датата — казвам аз.

— Очевидно. И така, в Париж се качихте.

— Но от Париж до Лимож си платих.

— Непременно. И сте толкова добър платец, че освен билета за пътуване сте си купили още и перонен билет, който не ви трябва. Но ако сте имали билет до Лимож, къде е той?

— Предадох го в Лимож — отвръщам аз.

— Би трябвало тогава да имате перонен билет от Лимож. Но да оставим това. Нека да ви снемем самоличността.

Хубаво щом само ще ми снемат самоличността. Все пак е по-добре, отколкото мен да снемат в мазата.

— Националност?

Ето ти един деликатен въпрос. Такова нещо вече си нямам, откак не можах да докажа, че съм се родил. Да опитам ли с „французин“? Нали консулът ми разправи, че има хиляди французи, които не знаят френски и все пак са французи, щом става дума за поданството им. Но сигурно няма да ми повярва. Ще иска да види и доказателства. Ах, как исках да зная за кого е по-евтино да пътува без билет: за французи или за чужденци. Но пък чужденецът може да мисли, че във Франция няма нужда от билети и да е постъпил добросъвестно.

Пари обаче не намериха в джобовете ми и то е вече подозрително.

— Германец съм — експлодирам аз, понеже като мълния ме озарява идеята, че може да се види какво ще правят тия с един бош, когато го намерят без паспорт и без билет в своята страна.

— Германец значи. Гледай ти. Навярно от Потсдам?

— Не, само от Виена.

— Тя е в Австрия. Но то е все едно. Значи германец. А защо нямате паспорт?

— Загубих го.

И пак се изсипва цялата азбука. Във всяка страна те имат все същите въпроси. Изобретили са ги вероятно в Прусия, понеже всичко, що се касае до намеса в частния живот на човека, иде от там. Там хората са били най-търпеливи и са приемали всичко и са сваляли шапка дори на едно лъскаво копче. Понеже лъскавото копче е било страшният бог, когото почитат и комуто се кланят.

Два дни по-късно ми лепнаха четиринадесет дни затвор за измама на железниците. Ако се бях казал американец, може би щяха да изровят, че съм вече осъждан за измама на железниците и да ми излезе по-скъпо. Но името си пак няма да им кажа. Има си предимства, ако нямаш паспорт и моряшка книжка, които да намерят в джобовете ти.

Когато минаха подготвителните дни, бях причислен към трудовата група. Там имаше малки чудновати нещица, щанцовани от бяло тенеке. За какво се употребяват не знаеше никой, дори и надзирателите. Някои твърдяха, че е част от детска играчка, други казваха, че е част от броненосец, трети пък бяха убедени, че е от лека кола, а неколцина се кълняха и обзалагаха на контрабандно внесен тютюн, че тази ламаринена изрезка е важен детайл от управляем въздушен кораб. Аз твърдо държах мнението, че принадлежи към водолазна екипировка. Как стигнах до такова гледище не знам. Но тази идея се бе здраво загнездила у мен, а и някъде бях чел, че във водолазните екипи се употребяват голям брой неща, които иначе никъде другаде не се използват.

Трябваше да изброявам винаги по сто четиридесет и четири от тези чудновати тенекиени изрезки и да ги слагам на купчинки. Когато изброих едно купче и го сложих настрана и започнах да броя друго, дойде надзирателят и ме попита дали съм сигурен, че са точно сто четиридесет и четири и дали пък не съм ги сбъркал нещо.

— Броих съвсем точно, те са точно сто четиридесет и четири.

— Ама съвсем точно ли е, мога ли да бъда сигурен? Той ме погледна така загрижено, че аз наистина почнах да се съмнявам дали пък действително са сто четиридесет и четири и му казах, че навярно ще бъде по-добре да ги преброя пак. Надзирателят рече, че трябва да сторя така, при всички случаи било по-добре, за да не стане някаква грешка. Ако не били изброени съвсем точно, щяла да стане една такава свинщина, можел дори да загуби службата си, което би му докарало много неприятности, понеже имал да се грижи за три деца и стара майка.

Когато за втори път броих купчето и намерих, че количеството отговаря, надзирателят пак се приближи. Видях, че на лицето му пак легнаха грижовните бръчки и за да му спестя тревогите и да му покажа колко много му съчувствувам, казах, преди той да е имал време да си отвори устата:

— Мисля, че е по-добре да ги преброя още веднъж. Може би съм объркал с едно или дори с две.

През загриженото му лице пробяга такава лъчезарна усмивка, сякаш някой му бе разказал, че след четири седмици ще получи наследство от петдесет хиляди франка в брой.

— Да, направете го, за бога, по-добре пак ги пребройте точно. Ако има едно парче повече или по-малко и господин директорът ме изкомандува на рапорт, не зная какво ще сторя. Съвсем сигурно ще загубя службата си, а у дома са бедните червейчета и жената също не е съвсем здрава, а пък още и старата ми майка. Ох, бройте ги съвсем точно, сто четиридесет и четири, точно дванадесет дузини. Може пък да ги броите по дузини, така по-мъчно ще се объркате.

В деня, когато бях изслужил времето си и ме освободиха, бях изброил всичко на всичко три купчета от тези изрезки. И днес още не знам дали не бях сбъркал едната. Но лелея тихата надежда, че верният чиновник и славен грижовник на семейството си е накарал още две седмици да броят трите купчинки, така че не се налага аз да нося отговорността, ако изкомандуват човека на рапорт.

Получих в брой четиридесет сантима трудово възнаграждение. Едно е сигурно: ако още два пъти се возя без билет по френските железници и ме хващат, френската държава неминуемо ще фалира. Никоя държава няма да издържи, дори и да е много по-заможна от Франция.

Не ми се искаше да сторя такова зло, а не исках и след мен да казват, че навярно аз съм виновен, задето френската държава не може да плаща лихвите за изкрънканите на заем пари.

Затова трябваше да си обирам крушите оттука.

Не искам да премълчавам, че не само грижата ми за благополучието и редовното изплащане на лихвите от френската държава ми даваше повод да мисля за по-бързо тръгване. При освобождаването пак ме предупредиха. Този път много сериозно. Ако за четиринадесет дни не се измета от страната, ще ми друснат една година и после депортиране в Германия. Това ще струва не знам колко още на бедната държава и ме обхвана истинско съчувствие към тази изтерзана страна.

13

Пътешествувах на юг, по пътеки, стари като историята на европейските народи. Останах на новата си националност. И ако някой ме попита, казвах сухо: „Бош“. Никой не се отнасяше с мен зле, получавах навсякъде храна и добро място за нощуване, у всеки селянин. Изглежда, че инстинктивно бях улучил правилно. Никой не можеше да търпи американците. Всеки ги ругаеше и псуваше. Те били разбойниците, които превърнали в долари кръвта на френските синове, те били главорезите и безбожните спекуланти, които сега пак искат да изсмучат долари от грижите и сълзите на останалите живи бащи и майки, защото все не могат да си натъпчат гърлото, макар и вече да се задушават от злато. Ако само ни падне някой, някой от тези американски спекуланти, като старо куче ще го бием с млатилото до смърт, защото той наистина не заслужава нищо по-добро. По дяволите, имал съм голям късмет.

— Тъкмо противното са бошите. Добре, ние воювахме с тях, една почтена и истинска война. Пак им отнехме Елзас. Но и те са напълно съгласни с това, сами го съзнаха. Сега обаче и на тях, бедните дяволи, им върви също така мръсно като на нас. И тях американското куче ги е хванало за яката и им изтръгва и последния оглозган кокал. Та нали всички те гладуват, бедните боши. С удоволствие им бихме дали по нещо, но нали и на нас самите ни остана само един гол живот, понеже дяволът американец ни смъкна и ризата от гърба. Защо изобщо дойде в Европа? Да ни помогне! Да ви е сладко и наздраве! За да ни смъкне и последния парцал от гърба. Защото все ние трябва да плащаме. Ние и бедните боши.

— Нали по вас личи колко мръсно им върви на бедните боши. Изглеждате съвсем изгладнял. Яжте солидно, не се стеснявайте. Вземете най-хубавото парче. Само да ви се харесва. Ако всички там са така изгладнели като вас, тогава лека нощ. Но и ние самите нямаме много. А накъде отивате? В Испания? Правилно. Разумно. Те все още имат малко повече от нас. Не са водили война. Но и тях американецът също ги нагласи с Куба и с Филипините. Пак той, вижте го. Все нас да изкраде, бедните европейци. Сякаш не му стига туй, което има. Не, трябва и тука да дойде да краде и да спекулира. Ама хапнете си солидно. Не се стеснявайте от нас, че ние вече спряхме. Ние все още имаме нещичко и поне от време на време можем да се нахраним до насита. Но вие бедните боши, у вас и малките червейчета мрат в люлката от глад.

— И ако някой беден дявол си е поспестил тук някоя пара и иска да иде при американците, за да спечели някой и друг долар и да го прати на родителите си, те му тръшват вратата, тези бандити. Първо откраднаха земята от бедните индианци и когато стана вече тяхна, не пущат никого в нея, за да се задушат целите в лой, проклетите псета. Сякаш ще подаряват нещо на тоя, който иде у тях. Той трябва да работи, ама здравата. Най-лошата работа, която никой американец не ще да захваща, нея трябва да свършат нашите момчета.

— Знаете ли какво, всъщност вие можете тук спокойно да поработите няколко седмици. Тогава ще се охраните порядъчно, та пак да ви дойдат сили, защото Испания е още далеч. Mon dieu[1] много не можем да ви платим, тридесет франка на месеца, осем франка на седмица, плюс яденето и спането. Преди войната заплатата беше само три франка на седмица, но всичко сега е толкова безбожно скъпо. И през войната имахме тука един бош. Пленник. Той беше толкова прилежен, всички бяхме много наскърбени, когато си отиваше у тях. Кажи, Антоан, тоя Вил’ем, бошът, нали беше прилежен мъж? Работи неуморно. И всички го обичахме, а пък другите хора все говореха, че сме се отнасяли с него прекалено добре, но ние му давахме всичко, каквото можехме. Имаше същото ядене като нас, не правехме разлика…

И така аз работех и скоро ми се падна да науча, че наистина Вил’ем ще да е бил способен работник. Понеже всеки ден чувах половин дузина пъти:

— Не знам, този Вил’ем трябва да е бил от някой съвсем друг край. Вие не можете да работите така, както Вил’ем. Не съм ли прав, Антоан?

И Антоан потвърждаваше:

— Да, той сигурно е от някой съвсем друг край, понеже не може да работи тъй, както Вил’ем можеше. Но и между бошите има разлика точно тъй, както и при нас.

Скоро почна да ми ходи по нервите вечното сравнение със способния Вилем, който сигурно е разбирал от селско стопанство повече от мен и положително е работил така „прилежно“, защото по му е харесвало тук при селяните, отколкото да го върнат в пленническия лагер или да го пратят да настила шосета в Алжир. Дори и да бях работил само наполовина, щеше да бъде тройно повече от заслуженото. Толкова евтин работник селянинът няма да получи никога. Осем франка на седмица. Други селяни плащаха двадесет, двадесет и пет, тридесет франка. Аз получавах осем. Но нали бях изгладнелият бош, който трябва да се охрани.

Когато накрая си тръгнах, понеже обясних, че сега непременно трябва да отида в Испания и в никакъв случай не мога да чакам повече, а може би ще дойде и полицията, която ще ми забрани да работя тук, за шест седмици работа получих десет франка. Селянинът ми каза, че нямал повече пари. Ако съм се върнел след Нова година, щял да ми наброи остатъка, защото щял тогаз да получи парите от реколтата, но сега нямал. А и аз съм изглеждал сега съвсем здрав, силната храна ми била подействувала добре, а пък и не съм се бил чак толкова старал, нали, този Вил’ем…

— Да — отвърнах аз, — но Вил’ем беше от Вестфалия, а аз съм от Зюдфалия[2], а там не е нужно да се работи толкова усилено, понеже всичко расте от само себе си, там не са свикнали на тежка работа.

— Е, тогава е ясно — рече селянинът. — И аз съм слушал много за Зюдфалия. То нали е великото херцогство, гдето се намират многото кехлибарени рудници?

— Правилно — казах аз, — тя е онзи край, гдето има много високи пещи, в които е бил стопен кьонигсбергският Клопс.

— Какво? От желязо ли е направен кьонигсбергският Клопс? Винаги съм си мислил, че са го произвели от смлени каменни въглища.

— Онзи е фалшивият, той бездруго е направен от смлени каменни въглища — отвърнах аз. — Имате пълно право, от смлени каменни въглища със сгъстен серен катран. Но истинският, автентичният кьонигсберски Клопс, него топят във високи пещи, той е много по-твърд и от най-твърдата стомана. С него нашите генерали пълнеха торпедата, с които потопяваха броненосците. Аз самият съм работил на такава висока пещ.

— Вие сте хитри хора, това трябва да кажа — отговори селянинът. — Ние сега спечелихме войната, не ви се сърдим. А пък и войната свърши. Защо да се сърдим едни на други? Е, вървете със здраве в Испания.

При случай ще запитам някой немец какво е всъщност кьонигсбергският Клопс. Всеки, когото съм питал, ми е разправял все по нещо различно, но в действителност никой от тях не беше германец.

[1] Боже мой (фр.). ↑

[2] Измислена област в Германия. ↑

14

Местността стана твърде пуста, все планинска страна, катерене и катерене. Селяните ставаха все по-малко, а хижите все по-бедняшки. Вода в изобилие, а храната оскъдна и мизерна. Нощем порядъчно студено и рядко по някое одеяло, а често няма дори и един чувал. Влизането в слънчевите страни често е пълно с теглила, изпитвали са го не само единични хора, но и цели народи. „Границата не е вече далеч“, казаха ми сутринта, когато напусках овчаря, в чиято мизерна колиба бях спал и който раздели с мен малкото си сирене, лук, хляб и тънко винце.

Намерих се на едно шосе, което се катереше високо в планините и пак се спущаше в долините само за да се изкатери наново и пак да се спусне.

И все по това шосе стигнах накрая до голяма сводеста врата, която изглеждаше много старинна. От двете страни на портата се издигаше стена, която трябва да е била също тъй сиво-жълта и стара като портата. Сякаш тази стена ограждаше голямо имение. Шосето водеше право под свода на вратата.

Трябваше да се върви по шосето, нямаше никакъв друг път. Надявах се, че то води през двора на имението и на срещуположната му страна има друга подобна порта, която пак извежда навън.

Замарширувах напред, минах през вратата и продължих направо, без да видя някого.

Но изведнъж от ъгъла изскочиха двама френски войника с пушки и натъкнати щикове, приближиха ме и попитаха за паспорт. Изглежда, че тука дори и войниците разпитват за моряшката книжка.

Обяснявам им, че нямам паспорт. Тогава те казват, че не ги интересува паспорт за пътуване, а биха желали само да видят паспорта, който е издаден от френското военно министерство в Париж и ми дава правото да се шляя тук из укрепленията.

— Не знаех, че тук има укрепления — казвам аз, — движих се само по шосето и мислех, че това е пътят към границата.

— Пътят към границата завива надясно един час по-рано. Там има табела. Не я ли видяхте?

Спомням си сега, че видях едно шосе да завива надясно. Но си спомням също така, че през последните дни видях голям брой шосета да завиват надясно и наляво. А аз сметнах за най-добре да продължавам право на юг. Това бе посоката на моята цел. Видях толкова много табели. Но какво ме засягаха те? Когато назоваваха името на някое селище, аз не знаех дали то е близо или далеч от границата. Накрая щях да се въртя все в кръг и никога нямаше да ида в Испания, ако бях търчал подир всички табели. Нали нямах карта, на която да разчитам имената на селищата.

— Трябва да ви отведем при дежурния офицер. — Двамата войници ме сложиха по средата и ме поведоха.

Дежурният офицер беше още много млад мъж. Той стана твърде сериозен, като чу какво е станало. После рече:

— Трябва да бъдете разстрелян. В срок от двадесет и четири часа. По военния граничен закон, член — тук той назова едно число, което не ме интересуваше.

Когато младият офицер каза това, побеля като стена и едва произнасяше думите. Сякаш ги изкарваше удушени.

Получих разрешение да седна, но двамата войници застанаха до мен прави с натъкнати щикове. Младият офицер придърпа лист хартия и се опита да пише. Но бе много развълнуван и заряза писането. Накрая извади от сребърната си табакера цигара. Понечи да я пъхне в устата, но тя падна и аз видях как ръцете му треперят. За да го скрие, той измъкна втора цигара и с вдървено бавно движение я сложи в устата. Счупи три клечки. Преди да драсне четвъртата, той ме запита:

— Пушите ли? — После натисна едно копче и влезе ординарец, комуто заповяда да вземе от лавката два пакета цигари за негова сметка. После получих цигарите и запалих, докато двамата войници стояха до мене като истукани и не мърдаха.

Когато офицерът се успокои, взе една книга, потърси нещо из нея и чете на няколко места. После пак взе друга книга, чете и в нея, като диреше различни пасажи и ги сравняваше с други.

Странно беше, аз, който все пак бях жертвата, не изпитвах и следа от вълнение. Когато офицерът ми каза, че ще ме разстрелят в срок от двадесет и четири часа, не ми направи по-дълбоко впечатление, отколкото ако бе казал: „Измитайте се оттук, ама скорострелно.“

Бях студен като паве.

Всъщност, казано съвсем без майтап, аз отдавна вече бях мъртъв. Не бях се родил, нямах моряшка книжка, никога в живота си нямаше да получа паспорт и всеки можеше да прави с мен каквото иска, защото аз бях един Никой, изобщо ме нямаше официално на света, а поради това не можех и да изчезна. Ако някой ме пребие, нямаше да бъде извършено убийство. Защото нямаше да липсвам от никъде. Един мъртвец може да бъде осквернен, ограбен, но не и убит.

Действително това са съчинени фантазии, които са невъзможни, дори щяха да бъдат симптоми на лудост, ако нямаше бюрокрация, граници, паспорти. В ерата на държавата са възможни и още много други неща, и още много други неща могат да бъдат изтрити от вселената, камо ли няколко души. Най-интимните, най-първичните закони на природата могат да бъдат отречени и заличени, когато държавата иска да уголеми и да задълбочи своята вътрешна мощ за твоя сметка, за сметка на отделния човек, който е основа на вселената. Защото вселената е изградена от индивиди, не от стада. Тя се състои от съвместната дейност на индивидите. И ще рухне, ако свободното движение на отделните индивиди бъде ограничено. Индивидите са атомите на човешкия род.

Навярно и затова не ми направи никакво впечатление оповестения разстрел, защото веднъж вече го бях вкусил, и то с цялата гама от ужаси, които са свързани с него. Но повторенията отслабват интереса дори и ако се касае до повторение на смъртна присъда. Избавиш ли се веднъж, избавяш се завинаги.

Каквато и да е била причината за слабото въздействие от заплахата със смъртно наказание, за мен тя беше безразлична.

— Гладен ли сте? — запита офицерът.

— Като вълк, повярвайте ми.

Офицерът се изчерви като рак и високо се разсмя.

— Ама и нерви имате! — рече през смеха си. — Да не мислите, че се шегувам?

— За какво? Да не би с предложението за ядене? Това никак не ми харесва.

— Не — отговори лейтенантът и стана малко по-сериозен, — за разстрела.

— Възприемам го също така сериозно, както вие се изразихте. Буквално. Щом го има в закона ви, трябва да го изпълните. Но вие казахте още, че по закона това трябва да стане в срок от двадесет и четири часа. Пък сега е минал само четвърт час, а вие едва ли смятате, че ще гладувам останалите двадесет и три и три четвърти само защото ще ме разстрелват. Щом ще ме разстрелвате, можете да ми дадете и нещо хубаво за ядене. Та аз не искам да го оставя даром на френската държава.

— Трябва да получите нещо хубаво за ядене. Ще разпоредя. Неделен офицерски обед, двойна порция.

Да видя какво ядат в неделя френските офицери. Лейтенантът не сметна за необходимо да ме подлага на разпит или да ме пита за моряшката книжка. Срещнах най-сетне човек, който не искаше да узнае нищо за частния ми живот. Дори не ми пребъркаха и джобовете. Но офицерът имаше право. Щом твърдо ще има разстрел, не си струваше трудът да устройват разпити или да претърсват джобовете. Нали резултатът ще бъде все същият.

Доста време мина, докато си получа яденето. После ме заведоха в едно друго помещение, гдето имаше маса с покривка и на нея прелъстително бяха наредени приборите, които трябваше да ми улеснят и разкрасят храненето. Бе сервирано само за едного, но чинии, чаши, ножове, вилици и лъжици имаше в такова количество, че можеха да стигнат за шестима.

Часовите междувременно бяха сменени, отредили ми бяха двама нови. Единият стоеше сега до вратата, а другият зад стола ми. Двамата с натъкнати ножове, пушки при нозе. Но през прозореца видях навън, че още двама патрулират с пушки на рамо. Почетна стража.

Нямаше какво да се плашат, спокойно можеха да идат в лавката и да играят карти. Докато не погълна в търбуха си неделния офицерски обед, двойна порция, нямаше и крачка да направя.

Ако се съди по многото различни ножове, вилици, лъжици, големи чинии, малки чинии, стъклени чинийки и големи и малки винени и ликьорени чаши, които се намираха пред мен, би трябвало да очаквам нещо, от което не би могло да ме отблъсне дори и трикратно смъртно наказание.

Сравнено с онази мазна хартия, в която получих белгийското си предсмъртно ядене, тук явно ми предстоеше не картофена салата и лебервурст. Имах само една-единствена грижа: дали ще мога да изям всичко, дали няма да стане нужда да оставя нещо, което ще изпълва последните часове на съществуванието ми с адските мъки на съжалението, понеже непрекъснато ще мисля как е било възможно да оставя точно него.

Стана един часа и по-късно един и половина. Вратата се отвори и празникът започна.

За пръв път в живота си узнах какви варвари сме ние и колко култивирани хора са французите, узнах още, че продуктите за изхранването на човека не бива да се варят, пържат, задушават или пекат, но че те трябва да се приготвят и че това приготвяне е изкуство, ах не, не изкуство, а дарба, която се влага още в люлката на благословения и избрания, чрез нея той става гений.

На „Тускалуза“ храната беше добра, превъзходна. Но след ядене винаги можех да кажа какво е имало. Тук не можах. Какво беше и какъв вкус имаше, не зная, то бе като поема, при която сънуваш и потъваш в блаженство, и ако по-късно те попитат: „Какво си ял?“, за свое велико учудване трябва да признаеш, че не си обърнал внимание на това.

Артистът, който бе сътворил тази поема, бе наистина велик човек на изкуството. Той не ми причини никакво чувство на съжаление заради изоставени стихове. Всяко блюдо бе така грижливо претеглено и преценено във всички свои хранителни и вкусови качества, че не оставяш парченце дори колкото връхчето на вилицата, очакваш следващия ход с нарастваща наслада и когато той дойде, искаш да го приветствуваш с фанфари. Този празник трая около час и четвърт или повече, може да е траял и четири часа, и аз не оставих нищичко. И все идеше още някой деликатес, после пак друго късче, после някой кандиран плод, сетне крем, и след всеки рунд ти се иска да видиш следващия. А когато най-после всичко свърши — нали хубавото преминава по-бързо от грозното, когато всички ликьори, вина, винца и глътчици минаха по реда си, когато бе изпито накрая и кафето, сладко като момиче през първата нощ, горещо като нея през седмата и горчиво като клетвите на майката, когато го узнае, аз се чувствувах напълнен като чувал, но благодатен и райски сит с един лек, нежно загатнат копнеж към вечерята. Господа! Това се вика ядене, това наричам аз произведение на изкуството. За такова нещо с радост се оставям всеки ден по два пъти да ме разстрелват.

Пушех вносна пура, от която всмуквах всички аромати и слънчеви танци на Западна Индия. После се излегнах на походното легло в помещението и гледах сините облаци.

О, колко хубав е животът! Чуден! Толкова хубав, че с благодарна усмивка на уста ще се оставиш да те разстрелят, без да смутиш с мърморене и хленч прекрасната хармония на живота.

15

Няколко часа бяха минали, когато влезе лейтенантът. Станах, но той ми каза, че мога спокойно да си лежа, искал само да ми съобщи, че комендантът нямало да се върне утре вечерта, както бил казал, а утре рано сутринта, следователно преди изтичането на моите двадесет и четири часа. И затова щял да има възможност да предаде случая на самия комендант.

— Наистина — додаде той, — това не променя вашата участ. Военният закон е много ясен и не оставя отворена вратичка.

— Но нали войната свърши, мистър лейтенант — казах аз.

— Така е. Но ние още се намираме във военно положение и навярно дотогава, докато бъдат уредени окончателно всички договори. Граничните ни фортове не са променили ни пункт от своя режим и сега той е точно такъв, както по време на войната. В момента военното министерство смята, че поради заплашителните събития в северноафриканските ни колонии испанската граница е зона на по-голяма опасност, отколкото нашата източна граница.

Твърде малко ме интересуваше това, което той ми разправяше за опасни зони и режими. Какво ли пък ме беше грижа за френската политика? След моя здрав, обеден сън ме вълнуваше нещо съвършено друго и аз исках да го узная веднага.

Той поиска да си ходи, но пак ме погледна и после ме попита с усмивка:

— Надявам се, че с оглед на обстоятелствата вие се чувствувате добре. Хареса ли ви яденето?

— Да, благодаря. — Не, не можех да не го кажа: — Извинете, господин лейтенант, ще получа ли и вечеря?

— Естествено. Вярвате ли, че ще ви оставим да гладувате? Дори и да сте бош, няма да позволим да умрете от глад. След няколко минути ще си получите кафето.

Малко се смутих, не бива човек да бъде неучтив към своя домакин. Но по дяволите, защо ли пък един осъден на смърт да показва още и учтивост.

— Извинете, господин лейтенант, ще получа ли пак офицерско ядене, двойна порция?

— Разбира се. Какво си мислите? Така е по правилника. Сега е последният ви ден. Та ние не ще ви, хм, изпратим с лош спомен за нашия форт.

— Не се тревожете, господин лейтенант, аз ще запазя хубав спомен за вашия форт. Можете да ме разстреляте спокойно. Но не тъкмо в момента, когато на масата е сервирано офицерското ядене, двойна порция. Ще бъде варварско третиране, което никога няма да забравя и което ще доложа горе веднага щом пристигна.

Офицерът ме погледна известно време, сякаш не ме бе правилно разбрал. А и от моя откъслечен френски не беше лесно веднага да схванеш какво искам да кажа. Но изведнъж той го проумя. И тогава така се разсмя, че трябваше да дойде до масата и се подпре. Двамата войници също бяха разбрали по нещо, но все пак не бяха схванали истинския смисъл. Стояха съвсем вдървени като кукли. Но накрая и те се запалиха от смеха на лейтенанта и се закискаха, без да знаят за какво и за чия сметка.

Комендантът се върнал много рано и в седем часа сутринта ме отведоха при него.

— Не видяхте ли табелите?

— Какви табели?

— Е, ония табели, гдето пише, че тук е военна зона и който бъде намерен в нея, ще бъде третиран по военното право. Това означава, че сте осъден на смърт без съдебен процес и ще бъдете разстрелян.

— Вече го знам.

— Значи не видяхте табелите?

— Не. И да съм ги видял, не съм обърнал внимание. А не мога и да ги прочета. Да чета мога, но не разбирам.

— Вие сте холандец, нали?

— Не, аз съм бош.

Ако бях казал, че съм дяволът и току-що ида направо от ада, за да взема коменданта лично, той не би могъл да скрои по-удивена физиономия.

— Мислех, че сте холандец. Вие сте офицер от германската армия или поне сте били, нали?

— Не, никога не съм бил войник в германската армия.

— Защо?

— Аз съм С. О. — човек, който през време на цялата война е лежал в затвора.

— За шпионаж?

— Не, а понеже германците смятаха, че няма да им позволя да водят войната. И те така се уплашиха, че ни пъхнаха в затвора, мен и още половин дузина хора, които също не искаха война.

— Та вие и половината дузина ваши колеги затворници щяхте да попречите на избухването на войната?

— Така поне мислеха бошите. Преди това не знаех, че съм бил толкова силен мъж. Но сетне го научих, иначе, нямаше нужда да ме запират.

— В коя крепост лежахте?

— В — в — Зюдфалия.

— В кой град?

— Дойченбург[1].

— Никога не съм го чувал.

— Да, за него малко се говори. Много тайна крепост, която дори сами бошите не знаят.

Комендантът се обърна към лейтенанта:

— Знаехте ли, че човекът е немец?

— Тъй вярно, той ми го каза веднага.

— Веднага, без да го усуква?

— Тъй вярно.

— Има ли фотоапарат, карти, снимки, чертежи, планове или нещо от този род?

— Не, открито не. Не наредих да го обискират, но той е бил все под надзор и не е могъл да скрие нищо.

— Правилно. Ще видим какво има.

Дойдоха двама капрали и ме претърсиха. Но нямаха късмет. Намериха всичко на всичко няколко франка, една съдрана носна кърпа, малко гребенче и парче сапун. Сапунът носех със себе си вместо легитимация, че принадлежа към цивилизованата раса, защото то невинаги личеше от външността ми. И все пак трябваше да имам някаква легитимация.

— Разрежете сапуна — наредиха на капрала. Но и отвътре той си остана само сапун. Комендантът очевидно смяташе, че вътре има шоколад.

После трябваше да си изуя обувките и чорапите, обискираха чак и подметките ми.

Но щом и мнозина полицаи не намериха у мене туй, което търсеха, а пък те си разбираха от работата, капралите ли ще намерят? Ако хората кажеха какво търсят, с удоволствие щях да им кажа дали го имам или не. Биха си спестили труда. Тогаз пък щяха да останат безработни.

Сигурно нещо много ценно търсят у мен полицаите на всички държави. Може би плановете на някоя срутена златна мина или на засипано в пясъка диамантено находище. Комендантът почти се бе издал, понеже приказваше нещо за планове, но бърже му дойде на ума, че не бива да издава великата дълбока тайна, достъпна само за ченгета и войници.

— Само едно още не разбирам — обърна се комендантът пак към лейтенанта, — как е могъл да мине покрай постовете от външния пръстен, без да го видят и го задържат?

— По това време движението по шосето е слабо. Бях наредил, изпълнявайки заповедта на господин коменданта, по същото време да се провежда учение в срещуположния район, а тук останаха само патрули, които да наблюдават подстъпите към шосетата. Ако смея да си позволя, бих желал, като извличам поука от този случай, да формулирам едно предложение: да ограничим ученията само до една трета от личния състав, за да не отслабваме постовете. Той вероятно се е промъкнал между два патрула.

— Смятахме, че никой не може да се приближи. Придържах се към дадените предписания, за чиито празноти, както добре си спомняте, аз подадох рапорт. Сега имам силен коз да прокарам нашия проект. Струва си труда. Не мислите ли?

А какво ме засяга какъв проект предпочитаха. И защо обсъждаха това в мое присъствие? Защо ли пък да си държат устата пред един мъртвец?

— Откъде идвате? — запита ме комендантът.

— От Лимож.

— Къде сте минали границата?

— В Страсбург.

— В Страсбург? Но той не е на границата.

— Исках да кажа там, където са разположени американските войски.

— Имате предвид Мозелската област? Дошли сте през Саар?

— Да, точно това исках да кажа. Сбърках Страсбург със Саарсбург[2].

— А какво правихте във Франция през цялото време? Просихте ли?

— Не. Работих. У селяни. И като спечелих малко пари, купувах си билет за влака, после пак работех у някой селянин и пак си купувах билет и тъй напредвах крачка по крачка.

— За къде сте тръгнали?

— За Испания.

— Какво ще правите в Испания?

— Вижте, господин комендант, скоро идва зима, а за гориво не съм спестил. И си помислих, нека да ида временно в Испания, там и зиме е топло и няма нужда от гориво. Можеш да си седиш на слънце и по цял ден да ядеш портокали и грозде. Те растат диви по канавките, трябва само да ги откъснеш, а хората се радват, ако ги късаш, защото испанците ги считат за бурени и не ги искат.

— В Испания отивате, така ли?

— Отивах. Сега вече не.

— Защо?

— Защото ще ме разстрелват.

— Ако сега не наредя да ви разстрелят и ви кажа да си вървите по най-късия път за Германия и вие можете да си отидете свободен, при условие че веднага ще се върнете в Германия, ще ми обещаете ли?

— Не.

— Не? — Той погледна странно лейтенанта.

— По-добре ме разстреляйте. В Германия няма да ида. Няма да плащам борчове. Но да оставим това. Имах намерение да ходя в Испания и никъде другаде. Когато поискам да ида някъде, отивам. Ако ме разстрелят, не мога да ида. Испания или смърт. Правете с мен, каквото искате.

Сега комендантът се разсмя, а след него и лейтенантът. А комендантът рече през смях:

— Драги момко, това ви спаси. Няма да ви кажа защо, за да не злоупотребявате. Но вие ме убедихте, че мога да ви пусна да си вървите свободно, без да наруша своя дълг. Какво ще кажете, лейтенант?

— Считам гледището на господин коменданта за единствено правилно и не намирам нищо, което да обременява моята съвест или моята чест.

Комендантът каза:

— Ей сега ще ви откарат под стража до границата и ще ви предадат на испанската гранична стража. Няма нужда изрично да ви обръщам внимание, че ако се мернете пак тук наблизо, дори и не в чисто военната зона, няма да има никакво съмнение каква форма ще приеме съдбата ви през следващите два часа от залавянето ви. Разбрахте ли точно какво искам да кажа?

— Тъй вярно, господин комендант.

— Добре, това е всичко. Тръгвайте веднага.

Но аз стоях и пристъпвах от крак на крак.

— Какво има още? — запита комендантът.

— Мога ли да отправя един въпрос към господин лейтенанта?

И сякаш не само комендантът се вцепени, но преди него и лейтенантът. Комендантът хвърли такъв поглед на лейтенанта, като че го виждаше вече пред военен съд.

Правилно предполагал: наистина лейтенантът бил в съюз с мен.

— Моля, отправете вашия въпрос към господин лейтенанта.

— Господин лейтенантът ще ме извини, но аз още не съм закусил.

Комендантът и лейтенантът избухнаха в пронизителен смях, и комендантът изрева на лейтенанта:

— Е, вече няма никакво съмнение, че човекът е вън от всякакво подозрение.

— Съмнението бе изчезнало у мен още вчера — рече лейтенантът, — когато го питах дали е гладен.

— Добре, ще имате и закуска — каза комендантът все още със смях.

Но аз имах още нещо на сърцето.

— Господин лейтенант, понеже туй ще бъде последното ми ядене тук, прощалното ядене, мога ли да ви помоля за офицерска закуска, двойна порция? Искам да запазя истински хубав спомен за форта.

Комендантът и лейтенантът ревяха от смях, като че целият форт потрепери.

И през мечешкия си смях комендантът изригваше думи, които само с мъка държеше в порядък:

— Този е истински изгладнял бош, дори и да се дави, дори и да е вече с примка на шията, той иска да яде и да яде и още веднъж да яде. Никога не ще сломим тези лакоми дяволски чеда.

Надявам се, че за това добро мнение, което вдъхнах на двама френски офицери, бошите ще ми издигнат един приличен паметник. Само не в Алеята на победите[3], тогаз по-добре не. Там никога не ще се избавя от лошия вкус в устата, а и като призраци ще ми се явяват несполучили революции.

[1] Измислен град. ↑

[2] Несъществуващ град. ↑

[3] В Берлин. ↑

16

Съпровождаха ме двама с натъкнати щикове. Така влязох в слънчева Испания. С всички военни почести. Войниците ме откараха до граничната стража, а там ме предадоха на испанските граничари.

— Документи няма никакви — каза придружаващият ме капрал.

— Es aleman[1]? — запита испанецът.

— Si, сеньор — казах аз.

— Бъдете добре дошъл! — отвърна испанецът, а на капрала рече, че всичко е в ред, те ще ме задържат тук. Капралът погледна часовника си и после написа нещо на едно листче. Двамата войници се обърнаха и се отдалечиха.

— Гуд бай, Франция!

Границата на Франция изчезна от погледа ми.

Испанският чиновник ме замъкна веднага в дежурната, където тутакси ме оградиха всички митничари, разтърсваха ми ръката и ме прегръщаха. Един поиска дори да ме целуне по бузите.

— Направи война с американеца и в целия свят не ще намериш по-добър приятел от испанеца!

Ако знаеха какъв съм, че аз им бях отнел Куба и Филипините и към тях бях прибавил още нещичко, те нямаше да ме бият до смърт, нямаше и да ме върнат обратно там, гдето вече нямах право да стъпя, но щяха да станат студени като мокро куче и безразлични като вехт сламеник.

Първо ми наляха вино, а после ми дадоха яйца и екстра сирене. Сетне цигари и пак вино, и пак яйца и хубаво сирене, и тогава ми казаха, че скоро ще стане време за обед. Митничарите, които бяха вън на служба, влизаха един след друг. И никой вече не излезе. Можеха да дойдат цели кервани с контрабандисти, това им бе станало безразлично. Тук имаше един германец и трябваше да му се покаже какво мислят те за Германия и за германците. И за да го покажат съвсем точно, всичко бе устроено в негова чест.

Ако се съди по външността ми, аз не представлявах прославен пример за така чистата и спретната немска земя и нейните чисто измити и спретнати жители. Откак моята „Тускалуза“ вдигна платна, не бях си сменял ни костюма, ни обувките, ни шапката, а бельото ми изглеждаше така, както може да изглежда, ако го переш повече или по-малко грижливо из попътните потоци и реки с повече или по-малко сапун, после го окачиш на някой храст, сам се окъпеш и накрая чакаш, докато бельото изсъхне, или го навлечеш още мокро, понеже започва да вали.

Но изглежда, че външността ми е била за тях най-доброто доказателство, че ида директно от Германия. Така са си представяли вида на един германец, който е загубил войната, комуто американците са отмъкнали и ризата от гърба, а англичаните са го оставили да пука от глад. И моята поява се покриваше така съвършено с техните представи, та ако бях казал, че съм американец, биха ме изгледали като някой безсрамен лъжец, който ги счита за дураци.

За тях беше ясно, че човек, който директно без спиране иде от Германия, трябва да изпитва такъв страхотен глад, който и за пет години не може да се утоли. На обед ми насипаха ей такава грамада, че без мъка можех да заситя петте години глад.

Сетне един донесе риза, друг обуща, трети шапка, четвърти половин дузина чорапи, пети носни кърпи, шести яки, друг копринени връзки, друг един панталон, друг пък сако и всичко стана из един път. Трябваше да приема тези подаръци и да изхвърля всичко, което бях притежавал досега.

След обед играхме карти. Не познавах картите им, но ме научиха и скоро аз играех толкова добре, че спечелих хубава сумичка, което ги много зарадва и ги накара да продължат играта.

През този пункт никога не бил минавал германец и затуй те ме чествуваха тържествено като първия истински представител на този тъй обичан тук народ.

О, слънчева Испания! Първата страна, която срещнах, гдето не те питат за моряшката книжка, не искат да ти знаят името, възрастта, височината и отпечатъците на пръстите. Гдето не ти претърсват джобовете, не те мъкнат нощем по границите и не те изпъждат като мръсно коте, гдето не искат да узнаят колко пари имаш и от какво си живял през последните месеци.

Не, те ми напълниха още и джобовете, най-после и в тях да има нещо. Първия ден прекарах в дежурната, първата нощ спах в дома на един митничар, където се грижиха за мен и на следния ден. Вечерта ме отведе друг. И никой не искаше да ме отстъпи, всеки настояваше да остана цяла седмица у тях. Но този, който бе на реда, не се предаваше. И когато се изредиха всички и щяха да почват пак от началото, дойдоха поред всички жители на цялото гранично селце и претендираха за мен: трябвало да прекарам по един ден във всеки дом. И всеки се стараеше да изпитам чувството, че у тях съм бил посрещнат далеч по-добре от съседа, и тази конкуренция ме принуди една нощ да ударя на бягство. Твърдо съм убеден, всички хора там и до днес твърдят, че никога не са очаквали от мен такава неблагодарност. Но смъртта чрез разстрел или обесване е детска игра в сравнение с мъчителната смърт, която ме очакваше тук и която не можех другояче да избегна, освен с нощно бягство. Хората развалят отношенията си чрез такива недоразумения. Аз живея в техните спомени като човек, който сигурно е избягал затворник, защото тайно през нощта си е плюл на петите. И е твърде възможно, ако там пак дойде някой чужденец, този път навярно истински германец, не ще му предложат и една топла супа, или ако му дадат, ще го сторят с високо вдигнати вежди и с един израз, който казва ясно: „Никого не ще оставим да умре от глад, ако ще и да е лично сатаната.“ Обичта може да се превърне не само в омраза, но — което е много по-лошо — от обич може да се породи робство. Това тук бе робство с опит за убийство.

Дори на двора не можех да изляза, без тутакси да ме последва някой член от семейството със загрижения въпрос, дали имам мека хартия. Yes, Sir.

Никой човек не би могъл да го изтърпи, освен някой паралитик. Ако намекна, че искам да си отида, хората щяха да ме сложат във вериги. Но все си мисля, че сред тях е имало и някой по-разумен, който в по-мека светлина ще погледне на моето злодеяние.

[1] Германец ли си? ↑

17

Когато в Севиля ми стана твърде скучно, изтеглих се в Кадис. А щом в Кадис не ми достигаше въздуха, отправях се пак към Севиля. После пък нощите на Севиля не ми допадаха и наново се упътих за Кадис. Така мина зимата и сега можех за грош да продам моя копнеж за Ню Орлеан, без да изпитвам угризения на съвестта. За какво ми е пък точно Ню Орлеан?

И сега в джоба си нямах никакъв документ, както и в онзи далечен ден, когато за пръв път стъпих на тази земя. И никога ченге не се заинтересува за документите ми или откъде съм, накъде и защо. Те имаха други грижи. Бедните дяволи без паспорт бяха най-малката им тревога. Ако нямах пари за подслон и си легнех в някой ъгъл, събуждах се пак там на следната утрин така спокойно и невинно, както си бях легнал вечерта. А ченгето сто пъти бе минало край мен и сто пъти е наглеждало да не ме обере някой по погрешка. Дори не се осмелявам да си помисля какво ще сполети другите държави, ако един беден момък или дори цяло семейство прекара нощта в някой вход или на някоя пейка, без да бъдат арестувани и да изчезнат в затвора или в трудово общежитие, обвинени в скитничество и бездомност. Сигурно тутакси Германия ще бъде унищожена от земетръс и Англия от потоп, ако човекът, който е посмял да няма покрив над главата, не бъде арестуван и одрусан по всички правила. Има множество страни, гдето е престъпление да нямаш подслон и средства за препитание. А пък случайно това са същите страни, където едно добре организирано гангстерско нападение, щом не те заловят, не е престъпление, а първото стъпало, за да станеш уважаван гражданин.

Случваше се да лежа на пейка и някое фанте да ме събуди, за да ми каже, че ще завали и ще бъде по-добре да ида хей под онзи вход или в бараката на другия край на улицата, където имало слама и ще спя по-удобно, а нямало и да ме намокри.

Когато бивах гладен, отивах в някоя хлебарница и казвах на мъжа или на жената, че нямам пари, но затова пък съм още по-гладен и получавах хляб. Никой не ми отравяше съществуванието с дотегливия въпрос: „Защо не работите, та вие сте силен, здрав момък!“

Това им се струваше груба неучтивост. Щом не работя, сигурно си имам основателни причини, а считаха за непорядъчно да ме разпитват за тези причини.

А какви кораби заминаваха! Някой ден по половин дузина. Сигурно на някои имаше работа. Но не ме беше грижа. Не търчах за работа. И защо? Тъкмо бе настъпила испанската пролет.

Да се тревожа за работа? Аз съществувах, аз бях жив, аз живеех, аз дишах. Животът бе тъй чаровно хубав, слънцето беше тъй златно и топло, страната тъй приказно мила, всички хора тъй приветливи, дори и когато ходеха в парцали, всички люде тъй учтиви, а отгоре на това имаше една голяма и истинска свобода. Нищо чудно, тази страна не бе взела участие във войната за световната свобода и демокрация. Затуй и войната не бе спечелила свободата тук, а хората не я бяха загубили.

Нали е нечувано смешно, че всички страни, които твърдят за себе си, че са най-свободни, в действителност предоставят на жителите си най-ограничената свобода и цял живот ги държат под настойничество. Подозрителна е онази страна, гдето много се говори за свобода. И когато при влизане в пристанището на някоя велика страна аз видя гигантска статуя на свободата, няма нужда да ми разправят какво става зад статуята. Там, гдето се крещи високо: „Ние сме народ от свободни хора!“, там искат само да прикрият факта, че свободата е отишла по дяволите, или така е огризана от стотици хиляди закони, наредби, инструкции, указания, правилници и полицейски бичове, та са останали само крясъкът, екът на фанфари и богините на свободата. Никой в Испания не говори за свобода, а в една друга страна, гдето също не се говори за свобода, чух веднъж да споменават думата „несвобода“. Тази дума изникна при една огромна демонстрация. В нея участвуваше цялото население, почтените граждани не се страхуваха да вървят след знамената на комунистите и анархистите, а комунистите не считаха, че са прекалено изискани, за да маршируват под знамената на родината. Демонстрацията бе протест срещу полицията, която по прусашки модел се опитваше да въведе нещо като задължение за регистрация на жителите. Тоест, тя само бе предложила на всеки гражданин веднъж в годината да дава на полицията адреса, името, възрастта и професията си. Но населението веднага надуши злия умисъл и още от първата дума знаеше, че това е само началото на едно редовно задължение за регистрация.

Днес няма човек на земята, който не знае какво означава Германия. Войната с Англия и Америка бе най-добрата реклама за Германия и за германската дисциплина. Само малко хора на земята обаче знаят, че има страна Прусия. Когато в Америка и в много други страни се чуе думата „Прусия“, тя никога не се свързва с държавата Прусия или с нейните жители, а е синоним за задушаване на свободата и за полицейски намордник.

Когато бях в Барселона, минавах край една голяма сграда и чух човешки крясъци, ридания и стонове.

— Какво става? — попитах един минувач.

— Това е военният затвор — каза ми той.

— А защо хората там крещят така сърцераздирателно?

— Хората ли? Не, те са комунисти.

— Не е необходимо да крещят, щом са комунисти.

— Но вие не разбирате ли? Сега ги бият и изтезават.

— Защо?

— Та нали са комунисти.

— Казахте ми го вече три пъти.

— И затова ги трепят. Довечера ще ги изнесат и погребат.

— Престъпници ли са?

— Не, но са комунисти.

— И затова ли ги изтезават и пребиват до смърт?

— Да, те искат всичко да променят.

Всяка епоха и всяка страна, била тя и най-цивилизованата, си има преследване на християните, изгаряне на еретици и изтезания на вещици. В Америка не третират еретиците по-добре, отколкото в Испания. Печалното, достойно за окайване, но истински човешкото е, че точно тези, които вчера сами са били преследвани, днес са най-зверските преследвачи. Напористите; носителите на прогрес са винаги преследвани. Човекът, който преди пет години е емигрирал в Америка и вчера е получил документ за американско поданство, днес най-диво крещи: „Затворете границите, не пущайте вече никого.“ А пък всички те са емигранти и синове на емигранти, без да се изключва президентът…

Защо да си търся работа? Ще застанеш пред онзи, който дава работа, и ще те третират като нахален просяк: „Сега нямам време, елате по-късно.“ Но ако веднъж работникът каже: „Сега аз нямам време и настроение да работя за вас“, наричат го революция, стачка, раздрусване основите на общественото благо и полицията идва, а цели полкове гражданска милиция настъпват и поставят картечници. Чиста истина: понякога е по-малко срамно да просиш хляб, отколкото да търсиш работа. Но може ли капитанът да кара своя кораб сам, без работниците? Може ли инженерът да строи своите локомотиви сам, без работниците? Но работникът трябва да моли за работа с шапка в ръка, трябва да виси като бито куче, трябва, макар че не му е до смях, да се смее на глупашкия виц, който работодателят разправя само за да поддържа настроението на капитана, на инженера, на майстора, на надзирателя или на този, който има власт да произнесе могъщата дума „Назначаваме ви!“

Ако трябва така верноподанически да прося работа, мога и да си изпрося обеда в някоя гостилница. Готвачът не ще се отнася с мен така високомерно, както са ме третирали хора, които съм питал за работа.

Е, защо да препускам за работа, щом слънцето тъй златно сияе, навсякъде има място за спане и всички хора са приветливи и учтиви, никой полицай не ме разпитва и никое ченге не ми претърсва джобовете да търси изгубената рецепта как може да се направи еластично стъкло.

Прииска ми се риба и си помислих, че най-простият начин да се яде риба е да я имаш; а за да я имаш, трябва да я уловиш. Хляб, супа и една риза можех да си набавя лесно, но да ида и да прося рибарски уреди ми се стори прекалено модерно. Затова почаках да пристигне пътнически кораб и пътниците да напуснат митницата. Тикнаха ми в ръката един куфар и когато го връчих на неговия собственик в хотела, наброиха ми три пезети.

С тия пари отидох в един магазин и купих рибарски конец и въдица. Струваха около една пезета. Покрай другото разказах на продавача, че съм моряк и съм загубил кораба си. Той се засмя, грижливо уви покупката в хартия и ми я подаде с едно „Favor!“ Посегнах към касовата си бележка, но продавачът се усмихна, с един елегантен жест я разкъса, с друг елегантен жест я хвърли през рамо, поклони се учтиво и каза:

— Платено, благодаря много! Приятен риболов, господине.

И в такава страна да препускам за работа? Да напусна такава страна? Нали не бих бил достоен да ме огрява испанското слънце.

18

Седях на кейовата стена и държах въдицата във водата. Не кълвеше никаква риба, макар че хубаво натъпках куките с кървавица, донесена от един холандски кораб, гдето се храних заедно с екипажа. Такова ядене на кораб в пристанището невинаги е много достойно нещо. Работникът, който има хубава работа или поне смята, че има добро положение, сегиз-тогиз показва високо чувство на превъзходство спрямо безработния. И го подчертава. Работник за работника е най-големият дявол. „Ей, брегови пройдохи, скитници проклети, пак ли нямате нищо за плюскане? Хайде, качвайте се на нашия сандък, пак ще ви дадем да пукате. Но само двама. Мърсите като свини.“

А там пък не бива да влизаме в каютата. Не, трябва да стоим пред вратата. Съпролетариите изсипват в голямата бака всичко останало по чиниите или дори от устата си, после я изхвърлят вън и ние ядем на палубата, клекнали на пода. А ако помолим за лъжица — поумнял от дългия опит, аз винаги носех моята в джоба, — те казваха, че лъжица няма да получим. Тогава бъркахме в кашата с пръсти. Или ни подхвърляха няколко лъжици и то така ловко, че те падаха в кашата и трябваше да ги измъкваме, с мръсните си ръце, което изглежда доставяше на тези хора адско удоволствие.

А такива екипажи далеч не бяха най-лошите. Имаше някои, които ни гонеха от кораба, понеже сме били шайка от крадци. Или други, които пред очите ни изсипваха в морето най-хубавите блюда, пълни с месо, зеленчук и картофи, а след тях хвърляха цели хлябове само за да ни ядосват. Но понякога имахме и много мили преживявания, когато по разни причини уволняха или изхвърлеха зад борда някого от тях, и той се нареждаше с нас на брега и идваше да обира остатъците от кухнята и да се научи колко е приятно да бъдеш третиран по същия начин от своите собствени другари по класа.

Не всички бяха такива. Понякога съм получавал даром от корабни пролетарии пезети, цели кутии с говеждо или лебервурст, или кървавица, кутии със зеленчуци, по цяло кило кафе от готвача, цели хлябове, сладки и пудинги. Веднъж дванадесет, цифром и словом дванадесет печени пилета, от които самият аз трябваше да хвърля десет, защото не можех да ги изям или запазя, нали нямах хладилник в джоба си.

Когато се намираш на брега в испански, африкански, египетски, индийски, китайски, австралийски и южноамерикански пристанища, опознаваш всякакви хора и научаваш всякакви методи, с чиято помощ се държиш за живота. Но никой не ще те остави да пукнеш от глад с такова хладнокръвие, както в много случаи работникът. А работникът от твоята собствена националност е най-лошият от всички дяволи. Когато ме пъдеха като американец от екипажа на американски кораби, като германец съм живял княжески на френски кораби. Екипажът изрично ме канеше на всяка закуска, на всеки обед и вечеря, докато стоеше на пристанището в Барселона. И ми предлагаха най-хубавото, което се сервираше в каютата, докато екипажите на немските кораби ме посрещаха още на трапа с голяма табела: „Влизането забранено!“ Немските кораби са единствените, които сегиз-тогиз окачат такава табела на немски и на езика на страната, в чието пристанище са спрели. Yes, Sir.

Когато бях в Барселона, разказаха ми, че в Марсилия имало много американски кораби, които не могат да намерят екипажи, защото мнозина били офейкали. До Марсилия ме взе екипажът на един въглевоз. Но алармата бе лъжлива. В пристанището нямаше ни един-единствен американски кораб, а на няколкото други не можеше да се направи нищо.

Съвсем отчаян се влачех из уличките на пристанищния квартал. Надзърнах в една кръчма, гдето се събираха много моряци, за да видя дали няма да срещна някой познат, който би могъл да ми помогне, защото нямах в джоба си стотинка. Като влязох и се оглеждах за стол, приближи се келнерката, едно мило младо момиче, и запита какво ще пия. Казах й, че нямам пари и искам само да погледна дали няма някой познат. Тя ме попита какъв съм. Аз казах:

— Немски моряк.

А тя:

— Седнете, ще ви донеса да ядете!

Отвърнах:

— Нямам пари.

— Няма значение — рече тя, — веднага ще имате достатъчно пари.

Не разбирах и поисках да се изпаря, понеже мислех, че е някаква клопка.

Като се нахраних и погледнах пред себе си бутилката вино, изведнъж момичето викна високо:

— Господа, тук има един беден немски моряк, който няма кораб. Бихте ли му дали по нещо?

Почувствувах как станах мъртвоблед, помислих си: ето я клопката, те искат да си поиграят с мен и да ми хвърлят един хубав пердах. Но не се случи нищо от този род. Хората само престанаха да говорят и се обърнаха към мен. Един стана, дойде с чашата си и се чукна с мене:

— Наздраве, немецо! — Дори и „бош“ не ми каза. Сетне момичето взе една чиния и обиколи кръчмата, а когато я изсипа на масата, преброих седемнадесет франка и шестдесет и няколко сантима. Сега вече можех да си платя храната и виното, а когато след два дни се връщах с въглевоза обратно в Барселона, бяха ми останали дори няколко франка.

Не вярвам, че между народите би имало вражда, ако тя изкуствено не се създава и разгаря. Нали се мисли, че хората са по-разумни от кучетата. Понякога можеш да насъскаш кучета срещу себеподобните им, но понякога не. Но винаги можеш да насъскаш хората един срещу друг и дори не е нужно да викаш много сръчно „дръж, дръж“. Нужно е само да го кажеш и те вече се нахвърлят като безумни…

Дявол да го вземе, не клъвна нито една маскара, а кутията с кървавица отиде цялата. Така става, като дремеш и мислиш за друго, вместо да си гледаш работата. Щом наловя за една порция, ще изляза вън от града, ще напаля огън и ще опека рибата на шиш. Веднъж да бъде нещо различно, а не вечната риба, пържена в олио.

Пак нищо, а стръвта изядена. Откога ли клеча тука? Сигурно вече три часа. Но риболовът успокоява нервите. Нямаш чувството, че си прахосваш времето. Една полезна работа, която те издига в собствените очи: човек принася своя дял в изхранването на народа, защото, ако изям рибата, която сега ще хвана, няма нужда другаде да ям супата от фиде. Тя ще бъде спестена, а в края на годината икономисаната супа пак ще се появи в някоя статистика, гдето редът, в който тя е спомената, струва повече от всички изхвърлени супи в цялата страна, взети заедно.

А можех и да продам рибата. Навярно ще събера две пезети. И пак ще спя две нощи в легло.

Я гледай, приятелче, все пак те пипнах. Ти ми изплюска цялата кървавица. Не може да се каже, че е тежка. Половин кило. Не вярвам да има и толкова. Триста и петдесет грама. Ама как пърпа. Чувствувам го. И аз тъй много пъти съм пърпал, когато някое ченге ме улови за яката. Но нищо не помага, много ми се яде риба.

Да, водата е чудно хладна, а слънцето е така топло. И никое ченге още не ме е уловило за яката. Знам и какъв ефект има тази процедура. Но тристате и петдесет грама няма да имат ефект. Да беше поне едно кило. И понеже ти все пак клъвна и ми достави радост, не ме остави да вися напразно и понеже обичам да бъда свободен, много повече го обичам, отколкото да ям до насита, и понеже слънцето се смее и водата се синее, и понеже ти си една испанска рибка: хоп, няма да те убия, плувай пак весело и се радвай на своя весел живот. Не бягай веднага другиму в мрежата. Чупи се и поздрави момичето си.

И тя пляска, и плува, и се смее, че аз чак на стената я чувам. Поздрави момичето си… Ах, твоята сметка…

— Ама и вие сте един рибар — говори някой зад мен. Обръщам се и виждам един митничар, който през цялото време ме е наблюдавал и сега се смее високо.

— Но нали в морето има много риби, водата не е чак толкова малка — казвам аз и пак забучвам кървавица на въдицата.

— Сигурно има. Но и тази беше дебело парче.

— Беше я, нали прибра в тумбака си цялата кървавица, как няма да стане дебела.

— А защо ловите, щом хвърляте обратно в морето такива хубави риби?

— За да мога да кажа, че съм ловил риба, ако някой довечера ме пита какво съм правил целия ден.

— Е, ловете си — казва митничарят и тръгва.

Малко хора разбират, че риболовът е философия в действие. Не е заради имането, не че ще живееш от него, а заради желанието, смелостта, заради играта, че живееш.

Ето ти още една. Ако не бях пуснал предишната да си върви, скоро ще стане цяла порция. Но няма аз да въвеждам класови различия. Другата пуснах, не мога сега да осъдя тази на смърт само заради нейната глупост. Това означава, че глупостта всъщност печели винаги и всякъде смъртно наказание и само на първо време се наказва с робство. Ако знаех, че ще хвана още три такива като теб, много имаше да се надяваш. Яде ми се риба. Но ти си едно скъпоценно, малко, живо чудо, е, върви си пак в широкото море. Хоп, нали свободата е най-великото и най-хубавото нещо в живота. Да, по дяволите, трябва ли на всички ви да подавам ръка? Улових по-рано една. Много добре знам, ако сега задържа теб, ни една-единствена няма вече да клъвне, защото всички те знаят, че не могат да разчитат на мен. Пък какво ще те правя едничка. Не си струва заради теб да излизам от града и огън да паля. Колко ли дълго време се е занимавал с теб милият живот, за да ти даде този нищожен размер? Шест години, може би и седем. И сега за една секунда да те убия с един удар и да туря край на живота ти? Бягай, радвай се на синьото море и на своята спътница. А тя ще ти се умилква весело. Нали, момченце, ти знаеш колко струва свободата, радвай й се, цени я и бъди щастливо.

Ама че знаменито корито иде отсреща… Тъкмо заминава и едва се влачи. Мъкне се и се пързаля и дращи по кея. Явно, не иска да тръгне, страх го е от водата. Ама сигурно, вярвайте, има кораби, които се страхуват от водата, yes, Sir. Изобщо е погрешно, както често се прави, да се оспорва индивидуалността на корабите. Те си имат индивидуалност, настроения, също като човека. Тази стара лелка тук имаше индивидуалност. Виждаше се от пръв поглед. С такава няма лесно да мелиш брашно.

19

Господ знае на колко кораби съм плавал. А пък съм виждал хиляда кораба, ще ми повярва и неверният Тома. Но никога преди това не бях виждал кораб, равен на този. Целият корпус — за да започна веднага — бе не само един страшен майтап, не, той бе невъзможен. Като погледнеш тази кофа, усъмняваш се, че още може да плава по водата. Много по-лесно е да повярваш, че тя би била отлично транспортно средство през Сахарската пустиня и с лекота ще бие най-добрите камили. Формата й не бе нито модерна, ни средновековна. Би било съвсем напразна мъка да я причисляваш към някой период от корабостроителното изкуство. На носа си носеше името „Йорике“. Но името бе тъй тънко и тъй избледняло, сякаш тя се срамуваше, че се нарича така. На кърмата трябваше според морския правилник да се чете нейното родно пристанище. Но къде беше то, не можеше никой да отгатне, навярно се срамуваше и от своето местожителство. Тя пазеше в строга тайна и националността си, очевидно паспортът й не беше съвсем в ред. Флагът, който се вееше на кърмовия флагщок, бе така избелял, че можеше да си избереш какъвто цвят искаш. Освен това той бе целият на парцали, сякаш бе предвождал воюващите флоти във всички морски битки през последните четири хилядолетия.

В каква боя бе облечена, не успях да проникна, макар че се включваше в специалността ми. По всичко можеше да се съди, че някога в много далечни времена тя е била снежнобяла, бяла като невинността на новородено детенце. Но то трябва да е било много отдавна, сигурно по времето, когато в древния Ур на Халдея Сара се е сгодила за Аврама. Перилата на релинга са били някога зелени. И то е било отдавна, отдавна. От онези далечни дни „Йорике“ бе преживяла няколко стотици пребоядисвания, съответно на хода на времената. Но палубните работници никога не са си давали труд да изчукат старата боя. По всяка вероятност им е било забранявано. Всяка нова боя идвала върху старата и „Йорике“ бе станала двойно по-дебела. Ако някой си бе направил труд грижливо да обели отделните пластове, би могъл точно да установи какви видове боя е употребявало всяко отделно столетие.

Разбира се, за да не се хвърля обвинение за преувеличаване, не бива да се бели боята само отвън, гдето „Йорике“ бе относително най-млада, понеже от време на време са я пращали в някой козметичен институт. Не, трябва да се смъкне боята от всички части на кораба, особено от вътрешното обзавеждане, за да се узнае в какви тонове е била издържана голямата тържествена зала на Навуходоносор, за което ние все още не сме наясно, а това ни създава много големи грижи.

Одеянието й сякаш бе прокълнато творение на дявола. Там, където палубните работници са правили опити с едно хубаво сочно болшевишко червено, имаше големи петна. Но изглежда собственикът или капитанът не е харесал този цвят и боядисването продължило с благородно синьо. Но червеното е струвало пари и спокойно са го оставили. Боята си е боя, а на разяждащата солена вода е все едно дали ще яде болшевишко червено или зеления цвят на „свободата“, важното е да има какво да ядат вятърът и вълните, иначе ще изядат кораба. Следният собственик пък е мислил, че един черен кораб е по-хубав и тлъсто черното по-добре ще замаже недоверчивите очи на застрахователните дружества, отколкото някоя друга боя. Но никой не се е осмелил да покачи разноските толкова, че да пребоядиса с новата боя и това, което веднъж вече е било боядисано, за да придаде еднороден нюанс на целия корпус. Само да няма прекомерни разходи, нали имаше — стоп, не искам да кажа нищо, понеже не зная. Но една стара соленоводна риба като мене отрано помирисва, а аз съм такава стара риба що се отнася до мирис.

А когато „Йорике“ е била на път или в пристанище, боята не стигнала и са продължили с тази, която са имали под ръка. Скипърът само е записвал: „Купена боя. Купена боя.“ Никой не може да живее само от заплатата си. И не са купували боя, а се е използвало всичко, което е било налице, безразлично дали кафяво, зелено, виолетово, цинобър, жълто или оранж.

Така изглеждаше „Йорике“ отвън. Рибарската връв щеше да ми изхвръкне из ръката от страх, щом за пръв път видях това морско чудовище.

Но всичко идва от това, че за палубните работници в пристанищата отпуск няма, от чисто скъперничество. Първият офицер не знае какво да ги прави и те боядисват от седем сутринта до пет следобед, боядисват, боядисват, докато на света има още една дръжка от четка и една тенекиена кутия с пласт втвърдена и корясала по ръбовете боя.

При боядисване на външните бордни стени палубните работници висят на дебели въжета или седят на тесни дъски, спуснати на въжетата. И ако внезапно целият сандък получи, порядъчен тласък било от някоя неочаквано голяма вълна, било от вълнението, предизвикано от минаващ гигантски кораб, или при смяна на прилива работникът не е обрал правилно въжетата, той изхвръква заедно със своята смъртоносна люлка. И понеже животът му е по-мил от кофата с боя, то естествено кофата се обръща и шареният сос се излива по бордната стена. Накрая кофата е спасена, и човекът също. Тя се е закачила на някое въже и човекът своевременно е уловил друго. Обаче боята! Боята! Вън по „Йорике“ още можеха съвсем точно да се преброят разните бояджийски опити, които доброто корабче бе претърпяло през последните десет години. Да се пребоядисват тези цветни излияния би било губене на време. Нали пак е боя и целта — с нежно чувство да се скрият някои дефекти в красотата на „Йорике“ — бе изпълнена чрез неочакваното произшествие. И така то е излязло скъпо, нали при този случай всичката боя не е останала върху „Йорике“, една част е изчезнала в морето, друга пък е увиснала върху панталоните на палубния работник, гдето и без това я има в изобилие. Но с тези боядисани панталони, които можеш да изправиш сами, без да паднат, събитието в никой случай не свършва. Тепърва идва разправията с първия офицер, който застъпва мнението, че боята е по-ценна от човека, и вместо да мисли за своя маловажен живот, той би трябвало да помисли първо за скъпата боя. Палубни работници той можел да събере по уличния паваж или да смъкне от бесилката, но боята струвала пари и скипърът ще му устрои дяволски ужасен спектакъл, понеже не може да се оправи с разходната книга и с рубриката „Купена боя“. Често този разговор свършва така: след като обичайните канонади от ругатни изчерпят целия муниционен парк, спасеният палубен работник си получава заплатата, натъпква си торбата, скача от борда и пожелава на кораба да избухне голям пожар в бункерите с въглища, щом се отдалечи на хиляда и петстотин мили от брега. Често лудият човек се познава по външността, по израза на лицето и по облеклото. Колкото е по-луд, толкова по-очебиен става неговият външен вид. Не можеше да се каже, че „Йорике“ прилича или дори само наподобява на разумен, душевно нормален кораб. Би било обида за всички други кораби от седемте морета. Външният й вид тъй сполучливо отговаряше на нейното душевно състояние, същност и поведение, че с право можеше да се съмняваш в душевното здраве на „Йорике“. И то не бе само във външното одеяние, не само в боята. Всичко, което се виждаше от нея, се намираше в пълно, непомрачено съзвучие с кожата и лицето й. Мачтите за товарене стърчаха като сухи клони, махащи във въздуха. Ако по дължината на комина й се изстреля куршум, дори и револверен, той никога не би излязъл от другия край. Но димът върви и по криви тръби, иначе „Йорике“ никога не би могла да пуши. Не и чрез комина. Не успях да издиря как мостикът е свързан с корпуса на кораба. Стори ми се, че ако той отплува, след един час пак ще се върне да вземе командния мост, останал в пристанището, защото от своето местостоене скипърът не би могъл да забележи, че от един час корабът е вече на път, и само ако стюардът отиде на мостика, за да каже на скипъра, че яденето му е сервирано в офицерската каюткомпания, щеше да се констатира, че мостикът заедно със скипъра не е тръгнал, а витае във въздуха или е залепнал някъде в последното пристанище.

И както седях на стената, усърдно зает с риболов, и видях „Йорике“, аз се разсмях, аз се разсмях толкова високо и възмутително, че добрата „Йорике“ се уплаши и се плъзна половин дължина назад. Тя не искаше и не искаше да излезе в морето. Дращеше и се търкаше по кея, че и куче ще завие от жал и ще изпита състрадание към окаяната леличка, която пак тикаха вън в жестокия свят на диви сили и стихии.

Но никой не изпитваше състрадание към нея.

Чувах скърцането и квиченето на винчовете и тяхното лудешко лутане назад-напред и знаех, че те ей сега основно ще опердашат и люто ще сгреят леличката и тогаз тя ще трябва да подскача. Как може едно самотно момиче да издържа на грубите юмруци? То може да дращи и да хапе, но ще го принудят да иде зад оградата и ще не ще да танцува. Щом една такава хладна и недостъпна дамичка чуе веднъж музиката, тя вече е най-бясната от всички. Така беше сигурно и с „Йорике“. Добере ли се щастливо до морето, тя ще препуска като млад дявол, за да стигне само по-бърже някое друго пристанище, гдето да си отдъхне и да помечтае за миналите времена, когато не я гонеха тъй, както в тези припрени дни. В края на краищата тя не е вече девойка и е малко тежичка в краката. Ако не бе така дебело навлечена, тя сигурно щеше да мръзне в студената вода, понеже кръвта не бяга тъй пъргаво в жилите й, както някога, когато е съзерцавала поздравителните тържества, устроени от Клеопатра в чест на Антоний.

20

Ако дълго време си мирисал солената вода, от външния вид на един кораб можеш вярно да съдиш за храненето и третирането на екипажа. Понякога човек сериозно си въобразява, че разбира нещо от море, от кораби и моряци, щом с пътнически кораб — може би дори в правителствената каюта — дузина пъти е преплувал океана. Но пътникът не научава нищо нито за морето, нито за кораба, а още по-малко за живота на екипажа. Стюардите не са екипаж, а и офицерите не са екипаж. Едните са само келнери и камериери, а другите — само чиновници с право на пенсия.

Капитанът командува кораба, но не го познава. Този, който язди камилата и посочва мястото, където иска да иде, не знае за камилата нищо. Само камиларят познава камилата, тя говори на него и той говори на нея. Само той знае нейните грижи, слабости и желания.

Така е и с кораба. Скипърът е комендантът, началникът, който винаги иска нещо друго, а не туй, което корабът иска. Корабът го мрази, както мразят всички началници и командири. Ако наистина обичат някой командир или се казва, че го обичат, то е само затова, че така най-добре се оправят с него и със странностите му.

Но само екипажът обича кораба. Екипажът е истинският и верен другар на кораба. Той го чисти, милва, приласкава и целува. Често екипажът няма друг дом, освен кораба; комендантът има някъде на сушата хубава къща, има жена, има деца. И мнозина моряци имат жени и деца, но тяхната работа на кораба е толкова тежка и изнурителна, че те могат да мислят само за него и съвсем забравят семейството у дома, понеже нямат време да мислят за него. А когато почнат да мислят за дома, те тутакси заспиват, защото са уморени.

Корабът добре знае, че не може да направи и крачка, ако не е екипажът. Един кораб може да плава без капитан, но без екипаж не. Капитанът не може да даде на кораба да яде, понеже не разбира как да му надвие, та огънят да не излети и да даде максималната топлина, без да му причини смущения в храносмилането.

Корабът говори с екипажа, не с капитана и с офицерите. Той разправя на екипажа приказки и чудно хубави истории. Корабите, а не хора са ми разказали всички мои морски истории. Корабът обича и екипажът да му разправи нещо. Чувал съм как корабите се смеят и кикотят, когато в неделя следобед екипажът седи на палубата и си разправя вицове. Виждал съм как кораби плачат, щом се разказват тъжни истории. А чух един кораб да хълца горчиво, защото знаеше, че при следващото плаване ще потъне. Той не се завърна вече никога и в регистъра на Лойд го вписаха като „безследно изчезнал“.

Корабът държи винаги страната на екипажа, никога на капитана. Капитанът не работи за кораба, той работи за компанията. Често екипажът не знае на коя компания принадлежи корабът, той не мисли за това. Той се тревожи за нещата, които засягат кораба. Ако екипажът е недоволен или се бунтува, корабът веднага вдига бунт заедно с него. Корабът мрази стачкоизменниците повече отколкото дъното на морето. Знаех един, който отиде право на дъното при първото си излизане в морето, още почти видим от брега, заедно с цяла орда стачкоизменници. Не се върна никой. Бе предпочел да потъне, отколкото да го сграбят стачкоизменниците. Yes, Sir.

Ако хранят или третират екипажа зле, корабът тутакси застава на негова страна и тъй високо крещи истината във всяко пристанище, че скипърът трябва да си запушва ушите, а често подплашва от сън и пристанищната комисия, и не й дава мира, докато не започне разследване. Вярвам, че ме считат за ненаситен субект. Но нали за моряка яденето е единственото, с което той може да се занимава на кораба извън задълженията си. Други радости той няма, а тежкият труд предизвиква здрав апетит. Яденето е важна съставна част от неговата заплата.

Но на „Йорике“, както тя достатъчно високо го заявяваше, на екипажа даваха най-жалката лапаница, която можеха да забъркат една стисната компания и един алчен капитан, който търси странични доходи. Тя служеше само да му поддържа живота. Какъв бе по характер капитанът, „Йорике“ издаваше всекиму, който разбира езика на един кораб. Той пиеше, но само добри питиета; обичаше да си хапва, но само хубави неща; крадеше, отгдето можеше да се открадне; правеше странични гешефти, с когото и за чиято сметка можеше. Иначе всичко му бе много безразлично и лично той малко безпокоеше екипажа. Безпокоеше го по околен път чрез офицерите и инженерите.

Как ли е било възможно да намери „Йорике“ екипаж и да го задържи? Как ли е било възможно да отплува с пълен екипаж от едно испанско пристанище, от тази благословена страна на слънцето и свободата? Тук има скрита някаква тайна. Дали не е…?

Да, навярно. Навярно тя е кораб на мъртвите. Ето! Открих го! Кораб на мъртвите. Дявол да го вземе, да, тя е кораб на мъртвите.

Как не го забелязах от пръв поглед? Спал съм.

Правилно, съмнение няма.

Но все пак имаше нещо друго, може пък и да не е. Тука има някаква тайна. Но нека полярна мечка да ми почеше задника, ако не изровя каква е тази работа.

Тя най-после се бе решила да върви, доброволно и послушно. Аз я бях подценил. Тя имала основателни причини да се страхува от водата. Капитанът беше магаре, Yes, Sir „Йорике“ бе много по-умна от своя капитан. Тя изобщо не се нуждаеше от капитан, сега го виждах. Тя беше един добър стар расов кон, който трябва да се оставя да върви сам, за да намери правия път. Необходимо е за един капитан да представи само подписано и подпечатано свидетелство, че е положил изпит и тутакси му поверяват някое корито и отгоре на това пък такова деликатно като „Йорике“. Дайте на някой опитен палубен работник заплатата, която скипърът получава, и той ще преведе през жабешко блато едно корито като „Йорике“ по-добре от всеки дипломиран капитан, който не прави нищо друго, освен по цял ден да се лута като муха без глава и да размисля как и къде да отреже още нещо от храната за екипажа, за да ожули за компанията и за своя джоб още някой петак.

Течения и вятър изблъскваха „Йорике“ от посоката, по която скипърът я принуждаваше да върви. Не бива да налагаш на една тъй деликатна женичка как и накъде да върви, само ще я забъркаш. Не трябва да се укорява лоцманът. Той добре познава своето пристанище, но не познава кораба. А този скипър го познаваше още по-малко.

Със скърцане се промъкваше тя надлъж по кея и аз трябваше да си вдигна краката, иначе щеше да ми ги отнесе. А не бях толкова побъркан, че да изпратя краката си в Мароко, а аз да остана в Барселона.

Отзад тя пляскаше с перката, а тук отстрани плюеше и пикаеше като безумна, сякаш кой знае колко бе препила и кой знае колко тежко бе да си намери пътя, без да събори уличните лампи.

Най-сетне на скипъра се удаде да я откъсне от кея. Но аз бях убеден, че „Йорике“ сама се бе загрижила за себе си, щом искаше да се измъкне със здрава кожа. А може би е искала да икономиса на своите собственици няколко кофи боя.

Колкото наближаваше, толкова по-непоносима ставаше нейната външност. И ми хрумна мисълта, че ако сега зад мен стои палачът с разтворена примка и аз мога да му се изплъзна само ако постъпя на „Йорике“, щях да предпочета въжето и да кажа на палача: „Драги приятелю, вземай ме по-бърже, за да ме спасиш от този сандък за гвоздеи.“ Защото сега видях нещо, което бе по-лошо от всичко забелязано досега.

21

На предната палуба стояха хората от екипажа, свободни от вахта, и зяпаха през релинга долу на кея, за да отнесат за дългото плаване с поглед от сушата всичко, което можеха да уловят в тия последни мигове. Често в моя живот съм виждал по африканските и южноамериканските пристанища богат асортимент от парцаливи, окъсани, покварени, измърсени, въшлясали и покрити с циреи моряци, но не си спомнях да съм зървал такъв екипаж и то не захвърлен на брега от корабокрушение след многодневно лутане из океана, а на един току-що отплавал параход. Не смятах, че е възможно дори да си го помисля. Наистина аз не изглеждах елегантен и ако трябва да си призная честно, бях по-скоро одрипавял, отколкото спретнат. Но в сравнение с този екипаж аз приличах на шейх и повелител на някоя хористка от Зигфелд — вариете в Ню Йорк. Не било кораб на мъртвите. Господ да ми прости греховете. Тези бяха морски разбойници преди първата си плячка; пирати, които от шест месеца са били преследвани от военните кораби на всички нации; корсари, затънали така дълбоко, че не виждат никакъв друг изход, освен да нападат и ограбват в морето китайските джонки с плодове.

Свети Посейдоне, ама колко са дрипави, колко са гадни! Единият нямаше фуражка и бе омотал на главата си като тюрбан парче от зелен дамски комбинезон. Друг пък, господа, не, няма да повярвате, но веднага ще се хвана като огняр на гребна лодка, ако не е вярно, друг бе наложил дори цилиндър. Изживявал ли е нещо подобно светът? Може би през последния половин час преди отплаването той още е бил коминочистач. Или тук на коритото е чистил комина. Може би на „Йорике“ имаше такъв особен ред, че коминът бива да се чисти само с цилиндър. На разни кораби съм изживявал такива странни нареждания. Но „Йорике“ не спадаше към корабите, гдето се въвеждат чудати приумици. Тя бе кораб, на който — за да го поддържат в движение — се задоволяваха с реда, приет преди хиляда години. Не, този цилиндър бе в употреба, понеже човекът нямаше никакво друго покривало за главата, или ако е имал, очевидно притежаваше достатъчно добър вкус, за да не си сложи каскет към жилетката от фрак, която носеше на тялото си. Не изглеждаше съвсем невъзможно да е духнал направо от собствената си сватба в онзи фатален момент, когато е дошъл на себе си. И понеже не е намерил друго убежище от вещицата, в крайна нужда се е докопал до „Йорике“, гдето са го посрещнали с отворени обятия. Никоя от вещиците не ще го намери тук, още повече щом във фрак и цилиндър е зарязал годеницата си.

Ако знаех, че те действително са морски разбойници, бих ги умолявал да ме вземат със себе си по пътя към славата и златото. Но ако нямаш подводница, пиратството днес не е вече достатъчно доходно.

Не, щом не са морски разбойници, то по-добре палача, отколкото да бъда принуден да плавам на „Йорике“. Корабът, който може да ме примами от слънчевата Испания, трябва да бъде поне двойно по-добър от „Тускалуза“. Ах, колко отдавна беше то. Дали тя е още в Ню Орлеан? Ню Орлеан, Джексън Скуеър, Ливи и ах, ето, нека пак да набучим кървавица на кукичката; щом шареното корито замине, може да се улови още някое парче от кило. Ако ли не, пак добре, тогаз ще видим какво прави супата с фиде или какво има за вечеря оттатък при холандците.

Като охлюв, който е преял, но трябва да тренира за следното състезание на охлювите по дълго бягане, така се примъкваше „Йорике“.

Когато точно над мен се изравниха главите на хайдуците, един от тях ми извика:

— Хей, ain’t ye sailor?[1]

— Yesser.[2]

— Want a dschop?[3] — Нямаше какво да си въобразява, че знае английски, но за тесни фамилни отношения му бе достатъчно.

Дали търся работа!

Ей, свиреща на орган гризли[4], дали пък не го казва сериозно?

Търся ли работа?

Сега вече съм загубен. Ето ти въпроса, от който се страхувах повече, отколкото от тръбата на Архангел Михаил в деня на страшния съд. Обичайно е ти сам да ходиш и да питаш за работа. Това е вечно неизменен закон, откак има работници. А аз никога не отивах да питам, винаги от страх, че все някога някой би могъл да каже „да“.

Като всички моряци аз съм суеверен. На кораба и на море разчиташ на случайности, следователно и на суеверия, иначе не издържаш и полудяваш. И това суеверие ме принуждава да казвам „да“, щом някой ме пита искам ли работа. Ако кажа „не“, ще прокълна щастието, никога в живота си не ще намеря кораб и най-малко тогава, когато съм в най-горчива нужда. Понякога ти помага, ако разкажеш някаква история, но понякога тя не успява, и човекът реве: „Полиция! Измамник!“ И ако тогава нямаш бързо под ръка кораб, полицията ще повярва на онзи, който не разбира от шеги и няма никакви идеи.

Това суеверие ми е погаждало вече много щуротии и ми е докарвало до главата занимания, за които не съм и подозирал, че изобщо съществуват на света. То бе причината да стана в Гуаякил, в Еквадор гробарски чирак, както и да продавам със собствените си ръце на един панаир в Ирландия парченца от кръста, на който нашият господ и спасител Исус Христос изпуснал последния си земен дъх. Всяко късче струваше половин крона и увеличителното стъкло, което хората трябваше да купят заедно с него, за да го видят, струваше друга половин крона. До такова занимание, което без съмнение не ще ми се запише добре на оня свят, се стига само от суеверие. Откак ми се случи това в Ирландия, вече пет пари не давам дали ще остана примерен и добър човек, защото знаех, че съм проиграл цялото си небесно спасение. Не защото помагах при продажбата на тресчиците. Не, то не бе толкова лошо и навярно би могло да ми се зачете като заслуга. Далеч по-лошото бе, че в една хотелска стая помагах на собственика на този бизнес да дяла късчетата от капака на един стар сандък. Но и това не би било още непростим грях, ако пред хората не се клех в спасението на душата си, че сам съм ги донесъл от Палестина, гдето един стар, обърнат в християнството арабин, в чието фамилно притежание те са били от хиляда и осемстотин години, ми ги е поверил с тържествената декларация, че бог му се явил на сън и му заповядал да прати тези парченца само в Ирландия и никъде другаде. Ние можехме да представим написани с арабски знаци документи, а също и един превод на английски, от който явствуваше, че тези документи действително съдържат дума по дума разказаното от нас на панаира. Такъв номер може да ти изиграе суеверието, yes, Sir.

Поне да бяхме пратили взетите пари на някой манастир или на папата, тогава не щеше да бъде толкова лошо и бих имал надежда за опрощение. Обаче ние употребявахме тия пари за нас и аз се стараех справедливо да получавам моите проценти и тантиеми. Но в никакъв случай не бях мошеник, бях само жертва на суеверието, на собственото си суеверие. Защото добрите хорица ми вярваха, те не бяха суеверни.

[1] Хей, моряк ли си? ↑

[2] Да, сър (Развален английски). ↑

[3] Търсиш ли работа? (Развален англ.). ↑

[4] Американска свирепа мечка. ↑

22

Така че когато ме запитаха дали търся работа, бе съвсем естествено да кажа „да“. Бях вътрешно принуден да кажа „да“ и аз не можех да избягна тази принуда. Сигурно съм побледнял от смъртен страх, че ще трябва да ида на това корито.

— Старши матрос? — попита мъжът.

Късмет, ето ти го спасението. Те се нуждаеха от старши матрос, а аз не бях. Мъдро се опазих да кажа сега „Plain“[1], понеже в извънредни случаи и палубният работник може да стои на щурвала[2], особено ако времето е спокойно и няма големи промени в курса.

Затова отговорих:

— Не сър, не старши матрос. Black gang. Черна банда[3].

— Екстра! — изкрещя мъжът. — Точно каквото търсим. Хайде, по-живо. Хоп горе!

Всичко ми стана ясно. Те вземаха, който и където им падне, защото тъй и тъй им липсваха много хора. Ако бях казал: готвач или дърводелец, или боцман, те все щяха да викат: „Хоп горе!“. Нещо тука не беше в ред. По дяволите, тя да не е… не, въпреки всички подозрителни обстоятелства „Йорике“ не приличаше на мъртвешки кораб.

Трябваше да изиграя последните си карти:

— Where ’re ye bound? Накъде отивате?

— Къде искате?

Ама че хитреци. Няма избавяне. Можех да викна Южния полюс, да, можех да викна Женева, те щяха да ми отвърнат, без да мигнат: „Точно там отиваме.“

Но аз знаех една страна, гдето това корито не би посмяло да припари, и тя бе Англия. Затова казах:

— Англия.

— Човече, ама че късмет имате! — кресна гласът. — Имаме товар дребни пратки за Ливърпул. Там можете да напуснете.

Ето че се издадоха. Единствената страна, гдето не можех да напусна, а също и всеки друг моряк, който не плава под английски флаг, бе Англия. Но не можех да се изплъзна от този отговор „Ливърпул“. Нали не можех да им докажа, че лъжат.

Изглеждаше много смешно. Естествено никой не можеше да ме принуди насила да подпиша договор за каквато и да било лодка, в никакъв случай, поне докато стоя тук на твърда земя, а не под подсъдността и законната власт на скипъра. Но нали винаги така става: Когато се чувствуваш най-добре и най-щастлив, искаш да бъдеш още по-добре, ако и това желание да е прикрито само с копнеж към промяна на пейзажа, а поддържаш и храниш една тиха вечна надежда, че всяка промяна трябва да води към по-добро. Вярвам, откак Адам е изпитал скука в рая, че в това се състои проклятието на човека, никога да не се чувствува съвършено щастлив и винаги да преследва едно по-голямо щастие. Когато си помисля за Англия с нейната вечна мъгла, нейното мокро и студено време, презрението й към чужденците, тъпо усмихващия се кронпринц[4] със замръзналата маска на лицето и я сравня с тази свободна слънчева страна и с приветливите й обитатели и си представя, че трябва да изоставя всичко това, до смърт ми е жал.

Такава е била съдбата. Аз бях казал „да“ и като добър моряк, който държи на думата си, трябва да постъпя на това корито, дори и ако то отива право на морското дъно; на тази лодка, която осмях, високо и жестоко осмях, когато я видях за първи път, и наум не ми идеше да плавам на нея, па макар и да спре сетният ми дъх. Не с този кораб и не с този екипаж. „Йорике“ си отмъщаваше, че я бях осмял. Но така ми се пада, защо съм дошъл тук на кея да ме виждат от заминаващите кораби! Да не бях си пъхал носа, какво ме засягат тези кораби, щом не е моят собствен, остави ги на мира и не плюй след тях! Това винаги носи нещастие. Те не могат да го понесат.

Един моряк не бива да мечтае за риболов и да мисли за риба, не е хубаво. А аз се бях довлякъл тук и исках дори да ги ловя. Всяка риба или нейната майка си е хапнала от някой удавен моряк, затова морякът трябва да се пази от риба. Ако иска да яде риба, да си я купи от някой редовен рибар. Да ловят риба е техен занаят, на тях тя нищо не прави и ако такъв мечтае за риба, това означава пари, от нея той си вади хляба.

Изстрелях последния възможен въпрос:

— Как плащате?

— Английски пари.

— Каква е храната.

— Богата.

Сега бях вече в чувал. Никакво място за кръшкане. За съвестта ми нямаше ни едно-единствено извинение да взема обратно моето „да“.

Хвърлиха ми въже, аз го хванах, люшнах се с прострени напред крака срещу бордната стена и докато те прибираха на палубата въжето, аз се качих по стената и скочих горе през релинга.

Щом застанах на палубата, със забележителна бързина „Йорике“ тръгна с пълен ход и докато аз милвах с очи потъващата Испания, имах чувството, че сега съм прекрачил през онази голяма порта, на която са написани съдбоносните думи:

О вий, кои прекрачвате тоз праг,

надежда всяка тука оставете.

[1] Ясно (англ.). ↑

[2] Кормило за водене на кораба. ↑

[3] Огняри, въглищари и общи работници — (моряшки жаргон). ↑

[4] Престолонаследник. ↑

Книга втора

Надпис над каютата за екипажа на мъртвешкия кораб

Прекрачиш ли ти този праг,

лице и име ще забравиш.

Сред буря лист си ти отвят

и дъх дори не ти остава

да пиеш ведър аромат

от ширния чаровен свят.

Назад не ще се върнеш в смут,

не можеш дръзко и напред.

Навеки прикован си тук

без Бог, без Ад, без строй, без ред…

Ти — утром, вечер, нощ и ден —

от безизходица сломен.

Че Нищо си — навеки знай, —

прашинка сред безкрайността.

Дори не чакаш своя край

пред Портите на Вечността.

За тебе няма даже спомен

и няма те в света огромен.

23

Разгледах сега отблизо ловците на акули. Впечатлението, което бях добил отвън, не стана по-добро. Не стана и по-лошо, а просто унищожително. Първоначално мислех, че някой от тези хора са негри и араби. Сега разпознах, че те приличаха на такива само от въглищната пепел и от мръсотията. На никой кораб, може би с изключение само на руските болшевишки кораби, палубният работник не стои на еднакво стъпало в човешката йерархия с капитана. А и докъде би довело такова равенство? Някой прекрасен ден можеш да ги размениш и да откриеш, че палубният работник е също такъв интелигентен, човек като капитана. А сегиз-тогиз то не ще бъде и доказателство, че палубният работник изобщо притежава интелигентност.

Тук без съмнение и между палубните работници имаше йерархия. Имаше палубни работници първа степен, втора, трета и четвърта. Онези двама джебчии, които стърчаха ей там, изглежда бяха палубни работници пета степен. Не знам коя е най-нецивилизованата човешка раса в момента. Тя се мени всяка година според това, колко ценна или малоценна е — за другите — земята, където тази човешка раса живее. Но и тази нецивилизована раса не би могла да използва онези двамата дори да чупят кокосови орехи. „Йорике“ не би била в състояние да си позволи лукса и да наеме толкова много палубни работници, та всяка степен да има тук съответен представител. Поради това не бяха представени палубните работници от първата, втората, третата и четвъртата степен, имаше само двама от петата и трима от шестата степен. Представителите на петата описах, но тия от шестата не мога, защото те не могат да се сравнят с нищо, което се намира на божията земя. Те бяха неповторим уникат и аз ще се задоволя да кажа, че бяха представени достойно, и без легитимация ще им повярваш, че принадлежат към шестата степен.

— Тобар ден! — Лидерът на джебчиите и на панаирджийските мошеници — стоп, исках да кажа: лидерът на джебчиите и на конекрадците се приближи към мен. — Яс фторото инджилер, а пък тос, комшията де, тос машинистера. — Ама че английски! Нататък ще превеждам словоизлиянията му на по-четлив език, за да ме разбирате. Искаше да ме уведоми, че той бил вторият инженер и следователно мой пряк началник, откак принадлежах към черната банда, и че съседът му бил помощник-механик, тоест моят подофицер.

— А аз — представих се сам, — аз съм генералният директор на компанията, чиято собственост е това корито, и дойдох на борда, момчета, за да ви накарам да се поразбързате.

Ако двамата се надяваха, че могат да ме пързалят, нека си потърсят друг, не точно мене, който съм плавал като кухненски юнга по времето, когато моите връстници още учеха азбуката. Да не ми идват с такива плоски лафове, че още на първата вахта ще им затуля устата и няма да станем достове.

Но той не схвана какво казвам, защото продължи:

— Вървете в кубрика и си потърсете койка.

Ей, светът да се събори, та този сериозно ли ги плещи, че бил втори инженер и мой началник, този избягал каторжник?

Сякаш някой ме цапна с топуз по главата, тъй залитах към каютите на предната палуба.

В койките лежаха мързеливо няколко мъже. Когато влязох, те ме погледнаха сънливо, без да покажат някакъв интерес или удивление. Изглежда, че такива неочаквани опреснявания на екипажа ставаха често, за да бъдат достоен обект за внимание. Едва по-късно чух, че в една дузина пристанища, които „Йорике“ при случай посещаваше, винаги лежали на брега по двама или трима, които поради тази или онази причина не можеха да хванат друг кораб или пък трябвало непременно да офейкат, защото кейовете им станали прекалено горещи, и се молели всекидневно: „О, боже на корабите и войнството им, направи да дойде добрата стара «Йорике»!“ Защото на „Йорике“ липсваха винаги по двама или трима мъже, и аз съм сигурен, че никога в своя предълъг живот тя не е плавала с пълен екипаж. За „Йорике“ говореха и нещо още по-грозно. Твърдеше се, че нейният скипър бил ходил вече много, много пъти при бесилките и изследвал екзекутираните, дали в тях не е останала още искрица живот и толкова дъх, че да прошепнат едно „да“ и да се запишат за „Йорике“. Това одумване е грозно, знам го, но то не е изсмукано от пръстите, има си крушка опашка.

Запитах за празна койка. Един от хората ми кимна с глава към една горна преграда. Попитах дали някой не е пукнал в нея. Мъжът пак кимна и рече:

— Долната кушетка е също свободна.

Взех долната. Мъжът загуби всякакъв интерес към мен и към моята дейност.

В койката нямаше никакъв дюшек, сламеник, възглавница, одеяло, чаршаф. Нищо. Само голото проядено от червеи дърво. И дори всеки възможен милиметър от дървото бе спестен, за да може все още да се нарече койка този куфар за човешки кокали, а не например калъф за чадър. Във всяка от двете койки срещу мен, едната горе, едната долу, имаше парцали и съдрани стари чували. Те бяха дюшеците на матросите, които сега бяха на вахта или се шляеха по палубата. За възглавници те ползваха стари въжета. Не е било значи предание от далечни времена, че могло да се спи на стари въжета. В койката над мен, на която скоро някой бил пукнал, може би дори вчера, нямаше парцали. Когато седнах на моята койка, можех да стигна отсрещната, без много да си протягам краката. Свих си коленете, за да седна. Корабостроителят е бил добър аритметик. Бе пресметнал, че когато койките се използват, една трета, а някога дори и половината от екипажа е винаги на вахта. Но се случваше и тримата, които спяхме в това отделение, да бъдем в една вахта, така че всички ние трябваше да се обличаме и събличаме в едно и също време тук в това помещение, което между койките не бе по-широко от половин метър. Гъмжилото от движещи се ръце, крака, глави и рамене ставаше още по-необозримо, когато в съседната каюта някой се строполеше долу заедно с койката си и трябваше да ползва празната на оня пукналия. Както винаги се случва, така беше и тук: новият обитател на каютата принадлежеше към нашата вахта и сега подробностите на бъркотията при обличането и събличането не можеха вече да се различат. И щом бъркотията станеше съвсем припряна, че корабната камбана вече биеше за смяна на вахтата, един или друг изкрещяваше едно гръмливо „Стой!“ и всеки от нас по мълчаливо споразумение притихваше за секунда. Никой не смееше да викне това „Стой!“ за щяло и не щяло, а само при крайна нужда: ако е изгубил лявата си ръка или е разменил десния си крак с левия крак на другия си колега и без този призив „Стой!“ никога не би се открило, че Мартин е отишъл на вахта с десния крак на Бертран, докато Бертран едва при пукването на зората би забелязал, че през цялата вахта е въртял щурвала с дясната ръка на Мартин и лявата на Хенрик, а аз мърсях ръцете на Бертран и изобщо не бих знаел кой използва моите.

По-сериозни последици имаше, когато в мътния полумрак на саждивата каютна лампа Бертран скочеше с десния си крак в левия крачол на собствения си панталон, а левия пъхнеше в десния крачол на Хенрик. Понякога това струваше два половин панталона, понякога летящи на всички страни удари или строшена койка, или издънена врата. Но винаги то струваше една цяла свободна вахта спорове и разправии, за да се установи кой пръв е скочил в чуждия крачол, поради което невиновният е бил принуден бързо да се огледа за друг свободен крачол, за да не иде на вахта с един гол крак. А два пъти се случи, че един крачол остана в каютата, и в двата случая неговият пълноправен собственик забеляза това едва на сутринта. Би било навярно по-добре, ако се споразумеехме предварително. Но кой ще бъде баламата да стане минута по-рано? При всяко ставане веднага почваше гневен спор, че ни будят половин час по-рано, а от това тутакси всички добиваха нужното настроение, за да се изключат всякакви преговори за споразумение и да се задушат те още в зародиш. Този спор и гняв и заплахи, че ще си върнат на вахтата ранното събуждане, достигаше връхната си точка винаги тогава, когато удари вахтената камбана. Тогаз гневът се примесваше с нервност, че не си готов и трябва да почваш вахтата с хокане, понеже онова куче пак те е събудило много късно, а пък това е много мръсен номер, щом не си в добри отношения с Втория.

24

Електрическа светлина на „Йорике“ нямаше. Очевидно тя в своята невинност и не знаеше, че има такова нещо. Каютата се осветяваше от една газена лампа. Сигурно така се нарича този осветителен апарат. Той се състоеше от един смачкан тенекиен резервоар с венец от стоманена ламарина, тъй измамнически обработена, та да повярваш, че е от чист месинг. Може би на времето е могло да се поддържа тази измама. Но понеже всяко дете знае, че месингът не ръждясва, а от този месингов венец бе останало само ръжда, която само по дълъг навик се държеше още във формата на цилиндър, така че измамата бе излязла наяве, наистина по времето, когато лампата не е могла вече да се смени, понеже гаранционният срок е изтекъл. Лампата имала някога и шише. Нищожният фрагмент от него би могъл да се окачестви като останка от годно за употреба лампено шише без съмнение само поради това, че от време на време през каютата свистеше въпросът; „Кой ще чисти днес шишето?“ Никой не се обаждаше, а и никога не се е обаждал някой. Този въпрос се поставяше също по стар навик, за да ни позволи да вярваме, че притежаваме лампено шише. Не съм и виждал някой да придобие смелостта да го стори. Не ще има вече случай да повтори. И най-лекото директно докосване до шишето би го разпаднало на прах и злодеецът ще бъде държан отговорен, ще му удържат от заплатата шишето и по този начин компанията ще получи ново. Не и корабът. Все някъде ще се намери къс от стъкло, което чрез въпроса; „Кой ще го чисти днес?“ ще получи формата на шише. Самата лампа бе една от тези, които са носили седемте бодърствуващи девици. При такива обстоятелства не би могло и да се очаква, че една моряшка каюта ще бъде дори и само оскъдно осветена. А и фитилът бе същият, който една от девиците отрязала от вълнената си фуста. Маслото, което получавахме за лампата и което по измамнически съображения наричаха газ, понякога дори диамантено масло, е било вече гранясало по времето, когато девиците са го наливали в своите лампи. А междувременно то не бе станало по-добро. Да се събличаш, уморен до припадък, или да се обличаш съвсем пиян от съня, когато те разтърсят здраво на печалната, твърде печална светлина на тази лампа, която по предписание трябваше да гори цялата нощ и сгъстяваше още повече задушаващо тежкия въздух, понеже никога не гореше, а само пушеше, би довело до по-големи катастрофи в това тясно помещение, отколкото би било прилично да се разправя, ако нямаше обстоятелства, които да смекчат положението. Нещата рядко стигат до пълната си острота. Да си призная истината, в повечето случаи ние не се събличахме и обличахме. Не че нямахме какво. Не беше така. Все имахме по нещо, което поне при добро желание можехме да покажем. Но какво да се прави, като нямаш дюшек, нито одеяло, нито нещо подобно?

Когато пристигнах, по възпоминание, останало от добрите кораби, запитах:

— А къде е дюшекът за койката ми?

— Тук не се полага.

— Възглавница?

— Не се полага.

— Одеяло?

— Не се полага.

Зачудих се, че компанията ни дава кораба, на който плавахме, и не бих се изненадал, ако ми кажеха, че всеки сам трябва да си донесе кораб. Бях дошъл на борда с шапка, сако, панталон, риза и един чифт…, когато бяха още нови, наричаха се обувки. Сега не би могло да се назоват така, нямаше да ми вярват. Но на борда имаше мнозина, които не бяха толкова богати. Един изобщо нямаше сако, друг риза, трети обувки, а един вид мокасини, които сам си бе направил от стари чували, капаци от сандъци и въже. По-късно узнах, че тези, които имаха най-малко, бяха гледани от скипъра с най-добро око. Иначе е обикновено обратното. Но тук колкото по-малко имаш, толкова по-малко се осмеляваш да слезеш и да предоставиш добрата „Йорике“ на съдбата й.

Койката ми бе прикрепена на коридорната стена. Отсрещните койки — на една дървена стена, която делеше каютата на две камери. От другата страна на тази дъсчена преграда също имаше две койки, а срещу тях на външната бордова стена още две. Така бе станало възможно тази каюта, прекалено тясна за четирима възрастни хора, да служи за постоянно жилище на осмина. Дъсчената преграда не минаваше през цялата каюта, иначе хората от външната камера, откъм бордовата стена, би трябвало да изпълзяват през страничния люк, който обаче не бе достатъчно голям, че да се промъкне през него човек. Тази преграда заемаше само две трети от дължината на помещението и там, където тя свършваше, започваше трапезарията, салонът за хранене. Според предписанията той трябваше да бъде отделен от спалните помещения. Тук това изискване бе щастливо разрешено. Всичките три помещения бяха всъщност само едно, разделено от стената на три, и само вратите бяха винаги отворени. Така поне можеш да си помислиш, понеже камерите нямаха отделни врати, а каютата имаше една обща, която водеше в коридора. В трапезарията имаше нерендосана маса за хранене, а по дължината й от двете страни пейки. В единия ъгъл до масата стоеше стара очукана тенекиена кофа, която винаги течеше. Тя беше кофа за миене, вана за къпане, умивалник за съдовете, всичко в един образ. Освен това тя служеше и за други цели, между които и да облекчава с по няколко кила тежко накандилканите моряци, ако своевременно успеят да стигнат до нея. Стигнат ли я много късно, обикновено някой незамесен се събуждаше в койката си, оплискан от проливен дъжд, който изливаше в койката всичко възможно, произвеждано на и под земята с единственото изключение: вода. Вода нямаше в този проливен дъжд.

В каютата имаше и четири шкафчета за дрехи. Ако в тях не висяха изгнили дрипи и стари чували, можеше да ги наречеш празни. Осем човека живееха в тази каюта, а те бяха само четири. Четири излишни шкафа, защото ако нямаш нищо за окачане, нямаш и нужда от шкаф. По тази причина бяха само четири. Предварително е било обмислено, че петдесет процента от екипажа на „Йорике“ нямат нищо, което заслужава да бъде съхранявано в шкаф. И врати нямаха вече четирите, от което можеше да се заключи, че сто процента от екипажа не се нуждаеха от шкаф.

Илюминаторите бяха поразително малки и мътни. Сегиз-тогиз изникваше въпросът кой да ги изчисти, но никой не отговаряше „аз“, а ако някой отговореше с „вие“ или „ти“, то бе оспорвано с гневно избухване, докато се съгласят на „той“. Който и да бъдеше този „той“, ако го назоват по име, той биваше на вахта и не можеше да вземе участие в гласуването, а и нямаше сега време да се тревожи за неизчистените илюминатори. За чистенето на единия така и така не ставаше въпрос, понеже стъклото му бе счупено.

По тази причина дори на ясна слънчева светлина каютата бе забулена в мистериозен здрач. Двата люка към палубата не биваше да се отварят нощем, понеже светлината смущавала вахтата на мостика. Затова течение нямаше, и въздухът в каютата беше тежък и застоял.

Веднъж в седмицата каютата бе обливана със солена вода, което ние наричахме миене и изтъркване. Нямаше ни сапун, ни сода, нито четки. Кой да ги достави? Не и компанията: А екипажът нямаше сапун да си опере една риза. Биваш честит, ако в джоба си имаш късче сапун да си измиеш сегиз-тогиз лицето. Но не бива да го оставяш. Дори и да е голямо колкото главичка на карфица, някой ще го намери, ще го задържи и никога няма да ти го върне.

Мръсотията бе така дебела и засъхнала, че трябваше да употребиш брадва, за да я разбиеш. Ако бях намерил сили да го сторя, щях да се заловя. Не от прекалено чувство за чистота, на „Йорике“ бърже го изгубваш, а от научна гледна точка. Носех в себе си твърдото убеждение, имам го и днес, че ако не бях уморен и изгреба на пластове мръсотията, сигурно щях да намеря финикийски златни монети. Какви съкровища бих открил, ако проникнех още няколко пласта по-дълбоко, не се осмелявам да помисля. Може би там лежаха изрязаните нокти на прапрадядото на Неандерталския човек, които тъй отдавна и напразно търсят и които са необикновено важни, за да се установи дали пещерният човек е чувал за мистър Хенри Форд от Детройт или е бил в състояние да пресметне колко долара печели мистър Рокфелер всяка секунда, докато почиства сините си очила, защото университетите могат да разчитат на частни субсидии само тогава, когато се съгласят да поемат част от рекламата на американския бизнес.

Ако поискаш да напуснеш каютата, промъкваш се по тъмен, смешно тесен коридор. На отсрещната страна имаше подобна каюта, не точно такава, а само подобна, понеже бе още по-мръсна, по-спарена и по-тъмна от нашата. Единият край на коридора водеше за палубата, другият до една шахта. Преди да стигнеш до шахтата, от двете страни имаше още по две микроскопични каюти, определени за дърводелеца, боцмана, помощник-механика и още някой, всички те принадлежаха към подофицерското съсловие и затова имаха собствени каюти, за да не са принудени да дишат същия въздух с обикновения екипаж.

Шахтата водеше до две камери, едната за веригите и оръжието, а другата наричаха камерата на ужасите. Нямаше на „Йорике“ човек, който да твърди, че е влизал в камерата на ужасите или е хвърлял поглед в нея. Тя винаги бе заключена здраво. Когато веднъж по някакъв повод, не знам вече какъв бе този нечуван повод, запитаха за ключа, оказа се, че никой не знае къде е той, а офицерите твърдяха, че бил у скипъра. Но скипърът се закле в душата си и в още неродените си деца, че ключът не е у него и най-строго забрани да се отваря камерата и да се влиза в нея. Всеки скипър си има странности. Този ги имаше много, в това число и тази никога да не инспектира каютите на екипажа, което според нарежданията бе длъжен да прави всяка седмица. Той обосноваваше каприза си с уверението, че ще го стори следната седмица, че не искал тъкмо днес да си разваля апетита, а и не било установено местоположението на кораба, с което ей сега трябвало да се залови.

25

Но имало някога хора, които са бивали в камерата на ужасите и са огледали всичко в нея. Тези хора не се намираха вече на „Йорике“, те били тутакси изхвърлени като дрипи, щом се открило, че са се осмелили да проникнат в тази камера. Но разказът им се е съхранил. Такива разкази се съхраняват винаги, дори и ако с един замах уволнят целия екипаж, особено в онези случаи, когато коритото отиде за няколко месеца в сухия док.

Екипажът може да напусне кораба. Историите не го напускат никога. Щом корабът е чул разказа, той остава в него. Той прониква в желязото, в дървото, в койките, в трюмовете, в бункерите за въглища, в котелното помещение. И в нощните часове корабът разправя на своите другари, на екипажа тези истории, дума по дума, по-точно, отколкото ако те бяха напечатани.

И историите за камерата на ужасите се бяха съхранили. Двамата смелчаци видели в нея множество човешки скелети. Колко са били, в своята страхотна уплаха те не могли да преброят. То би било и много мъчно, понеже скелетите се били разпаднали и размесили. Но били голям брой. Скоро се установило кои били скелетите, или по-право, кому принадлежали първоначално. Скелетите били тленните останки на някогашни членове от екипажа на „Йорике“, изядени от плъхове, грамадни колкото големи котки. Тези огромни плъхове са били видени повторно, когато през някакви дупки избягали от камерата на ужасите.

Защо тези достойни за съжаление жертви са били подхвърлени като храна на плъховете, отначало не се установило със сигурност. Циркулирали слухове, които накрая кристализирали в едно. Бедните хора били пожертвувани, за да поддържат ниски разходите по експлоатацията на „Йорике“ и заради високите дивиденти на компанията или на нейния едноличен собственик. А именно: когато в някое пристанище напусне матрос и се осмели да поиска заплащане на извънредните часове по договора, вкарвали са го на бърза ръка в камерата на ужасите.

Нали на скипъра друг изход не е оставал? Изплащането на заплатата и освобождаването на матроса става в пристанището. Там скипърът не може да хвърли през борда човека, който иска да му платят извънредния труд, защото ще видят пристанищните власти и ще глобят скипъра за замърсяване на пристанището. Властите не се тревожат какво върши той със своя човек, а само какво върши в пристанището и с пристанищните води. А ако скипърът позволи на матроса просто да си иде от кораба, оня ще отиде в полицията или при консула, или в някой моряшки профсъюз и скипърът ще трябва да плати извънредния труд. За да го избегне, заключвали човека, без много да му мислят, в камерата на ужасите.

И когато корабът е пак в открито море, скипърът отивал долу да пусне матроса, нали той вече не бил опасен. Но сега плъховете не искали да го дадат, те вече били почнали да го ядат, а цяло множество двойки чакало с удостоверения за сключване на брак, защото случаят бил много благоприятен да дадат отличен сватбен банкет. Скипърът имал остра нужда от човека, за да му работи, и започвал борба с плъховете. Но винаги в тази борба скипърът оставал бит и накрая, за да спаси собствения си живот, трябвало да напуска камерата, без да измъкне матроса. И нали не можел да вика за помощ, тогаз всичко би се разкрило, и ще трябва отсега нататък да плаща извънредния труд.

Откак плавах на „Йорике“, вече не вярвам на сърцераздирателните истории за робите и за робските кораби. Никога робите не са бивали хванати така изкъсо, както ние. Никога не е трябвало робите да работят тъй, както ние. Никога робите не са били тъй изморени и гладни, както ние. Робите бяха търговска стока, за тях се плащаше и се очакваше висока цена. С тази стока трябваше да се отнасят грижливо. За разсипани, прегладнели и преуморени роби никой не плащаше и транспортните разходи, да оставим настрана цената, от която търговецът да спечели солидно.

Но моряците не са роби, за които са платени пари и които са застраховани за високи суми като скъпа търговска стока. Моряците са свободни хора. Те са свободни, прегладнели, дрипави, преуморени, безработни и затова принудени да вършат, каквото се изисква от тях, и да работят, докато паднат. Тогаз ги хвърлят зад борда, защото вече не си струват храната. И в този час има още кораби на цивилизовани народи, на които бият моряците с камшик, ако те откажат да работят непрекъснато две вахти и още половин от третата вахта, понеже корабопритежателят плаща така лоши заплати, че екипажът е винаги с една трета по-малко от необходимия.

И морякът яде, каквото му бутнат, макар и готвачът да е бил до вчера шивач, защото с такава заплата не се намира истински готвач, или скипърът гледа да икономиса от храната на екипажа толкова, че матросите не са никога сити.

Морските истории разказват много за корабите и за матросите. Но ако малко по-внимателно наблюдаваш тези кораби, тогава виждаш, че те са за неделни излети, а матросите в тези истории са винаги весели оперетни певци, които си правят маникюр и глезено галят любовните си грижи.

26

Едва ли бях разменил всичко на всичко десет думи със сънливите хора в каютата. Като получих койка и ми казаха, че тук не дават одеяла и дюшеци, материалът за разговор се изчерпа.

Над себе си чувах обичайното бумтене и трещене на веригите, кънтящия тропот на котвата, която удряше стената на борда, преди да застине в покой, дрънкането на лебедките, суетнята, трополенето, командите, проклятията, всичко, което е необходимо за един кораб да излезе от пристанището. Същият шум се чува и когато корабът пристава.

Този шум винаги ме ядосваше и ми разваляше настроението. Чувствувах се добре само когато коритото плава в открито море. Все едно дали заминава или се връща. Но исках да бъда вън в океана. Кораб в пристанището не е кораб, а сандък, когото товарят или разтоварват. В пристанището на кораба няма моряци, а само надничари. Най-мръсната работа се върши в пристанището, там работиш като във фабрика, а не на кораб. Докато чувах трополенето и командите, не напуснах каютата. Не бива да наближаваш до място, гдето работят. Наблизо ли си, лесно можеш да чуеш: „Хайде, бърже, не се офлянквай!“ Аз пък и не мисля. Защо ли? Нали няма да ми платят. Във всяко бюро и във всяка фабрична зала окачват плакат с настойчив апел: „Работи повече!“ Обяснението ти се дава безплатно върху едно листче, което слагат на работната ти площадка: „Работи повече! Ако днес работиш повече, отколкото се изисква от теб, ако днес се трудиш повече, отколкото ти плащат, един ден ще бъдеш възнаграден.“

Никога не съм се хващал на такива локуми, затова и не съм станал генерален директор на Пасифик Рейлуей енд Стиймшип къмпани инкорпорейтед[1]. Можеш да прочетеш в неделните вестници или в списанията, или в изповедите на преуспели мъже, че само чрез такъв доброволен извънреден труд, който издава амбиция, усърдие и желание да командуваш, мнозина прости, скромни работници са ставали генерални директори и милиардери, и че за всеки, който следва тази мъдрост, е открит същият път към поста генерален директор. Но в цяла Америка няма толкова много свободни места за генерални директори или за милиардери. И аз мога тридесет години да работя все повече и повече, без да ми плащат, нали ще ставам генерален директор! И ако при случай запитам: „Ей, какво става с генерал директорския пост, още ли не е свободен?“, ще ми кажат: „Много съжалявам, в момента още не, но ние сме си взели бележка за вас, поработете още, не ще ви забравим.“ По-рано казваха: „Всеки от моите войници носи маршалския жезъл в раницата си“, а днес се казва: „Всеки от нашите работници и чиновници може да стане генерален директор“. Нали още като момче аз продавах вестници и лъсках обувки и на единадесет години трябваше да изкарвам прехраната си, но и до ден-днешен не съм станал нито генерален директор, нито милиардер. Вестниците, които онези милиардери са продавали като момчета, и обущата, които са лъскали, са били сигурно съвършено други, а не като тези, с които аз съм влизал в контакт.

Когато стоиш на вахта нощем и всичко е спокойно, хрумват ти всякакви чудати мисли. Представях си картинно какво би станало, ако изведнъж всички Наполеонови войници извадят от раниците си маршалските жезли. Кой тогава ще загрява котлите? Прясно произведените генерални директори, естествено. Кой друг? Нали не е останал прост работник, който да го стори, а котелът трябва да бъде готов, и битката да се състои, иначе няма нужда нито от генерални директори, нито от маршали. Вярата пълни празни чували със злато, тя прави от дърводелски синове богове и от артилерийски лейтенанти императори, и имената им озаряват цели хилядолетия. Накарай хората да вярват в теб и те с бой ще изгонят в небесата милия си бог и ще те поставят на трона му. Вярата премества планини, а неверието разкъсва всички робски окови.

Когато тупурдията утихна и аз видях, че палубните работници вече безделничат, напуснах каютата и се качих на палубата. Тутакси джебчията, който ми се бе представил като втори инженер, подскокна към мене и ми рече на своя неизразимо комичен английски:

— Скипърът иска да говори с вас, елате с мен.

Обръщението „елате с мен“ в деветнадесет от двадесетте случая подготвя само изречението „Ще ви задържим доста време.“

Ако по изключение второто изречение не бъде изговорено, последицата от него бе вече решена. „Йорике“ препускаше като въплътен дявол в открито море. Лоцманът бе напуснал коритото, а вторият офицер бе поел вахтата.

Скипърът бе още млад мъж, много добре охранен, със здраво, червено и гладко обръснато лице. Имаше воднисти сини очи, а в жълто-кафявата му коса имаше огненочервени оттенъци. Той бе извънредно добре облечен, почти свръхелегантен. Съчетанието в цветовете на костюма, връзката, чорапите и на елегантните половинки бе добре подбрано. По външност не можеше да го вземеш за капитан на малък търговски кораб, дори не и на някой голям пътнически параход. Не приличаше на човек, който може да закара едно корито от един открит рейд към друг открит рейд, без да спусне котва чак от другата страна на земната повърхност. Той говореше добър английски, какъвто се учи в някое много добро училище в една не английски говореща страна. Избираше думите много грижливо и създаваше впечатлението, че е много сръчен, но по време на говорене подбираше много бързо само такива думи, които можеше да изговори безупречно. За да го върши с успех, той правеше паузи, с което събуждаше представи, че е човек, който мисли. Контрастът между скипъра и втория инженер, който бе също офицер, нямаше в себе си нищо комично, а бе така разтърсващо, че ако аз имах съмнения къде се намирам, този контраст щеше веднага да ги разпръсне.

— Така, вие сте новият носач на въглища? — поздрави ме той, когато влязох в неговата каюта.

— Аз? Носач на въглища? No, Sir, аз съм огняр. — В далечината виждах вече фара.

— Не съм казвал нищо за огняр — намеси се сега джебчията. — Аз запитах за огнярски персонал, нали така, за това ли запитах?

— Вярно е — отвърнах аз, — така запитахте и аз отговорих „да“. Но никога в живота си не съм се виждал носач на въглища.

Скипърът погледна отегчено и рече на конекрадеца:

— Това е ваша работа, мистър Дилс.

— Искам веднага да напусна лодката, капитане. И за момент не мисля да подписвам договор като носач на въглища. Веднага слизам. Аз протестирам и ще подам оплакване пред пристанищното управление, че с измама ме привлякоха на кораба.

— Кой ви е измамил? — нахвърли се сега конекрадецът. — Аз ли? Това е безсрамна лъжа.

— Дилс — рече сега много сериозно капитанът, — не искам да имам нищо общо с това. За тая работа аз не съм отговорен. Вие ще оперете пешкира, декларирам го веднага. Уреждайте го един с друг навън, не тук пред мен.

Но конекрадецът не се смути.

— Какво попитах? Не попитах ли: от бандата в котелното?

— Правилно, така попитахте, но не казахте…

— Спада ли носачът на въглища към черната банда или не? — дебнещо запита инженерът.

— Общо взето спада — потвърдих аз съобразно с истината, — но аз мислех…

— Тогава работата е съвсем в ред — каза скипърът. — Ако сте мислили за огняр, трябвало е да го кажете изрично, тогава мистър Дилс щеше да ви каже, че нямаме нужда от огняр. Е, добре, можем да пишем.

Той взе списъците на екипажа и попита за името ми.

С моето добро моряшко име на един мъртвешки кораб? Никога. Още не съм затънал толкова дълбоко. Нали никога в живота си нямаше пак да се докопам до едно почтено корито. По-добре свидетелство за освобождаване от някой порядъчен затвор, отколкото ведомостта за заплатите на един мъртвешки кораб.

Тъй аз се отказах от доброто си име и се освободих от фамилните си връзки. Нямах вече име.

— Роден къде и кога?

Името изчезна, но аз още имах родина.

— Роден къде и кога?

— В… в…

— Къде?

— Александрия.

— В Съединените щати?

— Не, в Египет.

Сега изчезна и родината, защото отсега нататък ведомостта за заплатите от „Йорике“ беше единствената легитимация за остатъка от живота ми.

— Националност? Английска?

— Не. Без националност.

Трябваше ли да регистрирам за вечни времена в листите на „Йорике“ името и националността си? Един добре измит американец, цивилизован, съоръжен с евангелието на четката за зъби и науката за ежедневното миене на краката трябваше да плава на някаква си „Йорике“, да я обслужва, да я търка и боядисва? Моята родина, не, не моята родина, а нейните представители ме отблъснаха и лъгаха. Но мога ли да се отрека аз от земята, чието ухание пих от първия си дъх? Не заради нейните представители и не заради нейното знаме ще се отрека от нея, а от любов към родината, от обич към нея, в нейна чест. На „Йорике“ не плава никой почтен американски момък, дори и да е избягал от палач.

— No, Sir, нямам националност.

За моряшка карта, книжка за заплатите, паспорт или други подобни той не запита. Знаеше, че хора, които идват на „Йорике“, не бива да се питат за такива неща. Та нали те могат да кажат: „Нямам никакви документи.“ Тогава? Той не би могъл да ги назначи и „Йорике“ ще остане без екипаж. Листата трябваше да бъде заверена служебно от най-близкия консул. Но тогаз нищо вече не може да се промени, човекът бе нает, бе вече плавал, консулската заверка не може да се откаже. Служебно консулът не знае нищо за мъртвешки кораби и служебно не вярва, че такива съществуват. За да бъдеш консул, се искат таланти. Консулите не вярват също в раждането на човека, щом то не е удостоверено черно на бяло с кръщелно свидетелство.

Какво ми оставаше, след като проиграх името и родината си? Работната сила. Само тя единствена се броеше. Само тя единствена се плащаше. Не по пълната й стойност. Но все пак нещо, иначе изтощението ще провали играта.

— Заплатата за носач на въглища е седемдесет пезети — рече скипърът мимоходом, докато пишеше в списъка.

— Какво-о-о? — креснах аз. — Седемдесет пезети?

— Да, не знаехте ли? — попита с уморен жест той.

— Бях нает с английска заплата — защищавах аз сега възнаграждението си.

— Мистър Дилс? — пита скипърът. — Какво е това, мистър Дилс?

— Обещах ли ви английска заплата? — ухилено ми казва конекрадецът.

Можех тутакси да фрасна един на това куче по муцуната, но не ми се ще да лежа тук в железа. Не на „Йорике“, гдето плъховете ще ме изядат жив, щом не мога да се браня.

— Да, вие ми обещахте английска заплата — креснах с гняв върху мошеника. Та това е последното, което имах да защищавам, моята работна заплата. Кучешката заплата. Колкото работата е по-тежка, толкова възнаграждението е по-мизерно. Носачът на въглища има най-тежката и най-сатанинската работа на коритото и в повечето случаи най-жалката заплата. Английската заплата също не е прословута, но къде ли на света работникът получава своето пълно възнаграждение? Кръволок е този, който не плаща на работника заплатата му. Но ако предварително се спазариш с работник, който отчаяно търси работа, заплатата му ще стане толкоз, колкото му кажеш. И тогава не си вече кръволок. Ако няма закони, няма да има и милионери. Но думите могат да се извъртат, затова законите се пишат с думи. Извъртането е забранено, под заплаха от смъртно наказание, само за гладуващия; а при смекчаващи вината му обстоятелства са предвидили и наказание затвор, за да могат да упражняват милост и да докажат, че законите са човечни.

— Да, вие ми обещахте английска заплата — креснах аз още веднъж.

— Не крещете така — казва капитанът и дига очи от списъка. — Как стои работата, Дилс? Омръзна ми. Когато наемате хора, настоявам всичко да бъде в ред.

Скипърът играе ролята си превъзходно. „Йорике“ може да се гордее със своя майстор.

— За английска заплата не съм поменавал — казва конекрадецът.

— Точно това сторихте. Мога да се закълна. — Искам до последна капка кръв да защищавам мъничката искрица право, която още ми остава.

— Ще се закълнете ли? Не се кълнете лъжливо, човече. Точно знам какво ви казах и какво отговорихте. Имам на борда цял куп свидетели, които бяха при мен, когато ви наемах. Аз казах „английски пари“, но дума не съм обелил за английска заплата.

Прав е, кучето му недно. Наистина каза английски пари и не произнесе думата „заплата“. А естествено аз под нея разбирах английска заплата.

— Тогава всичко е наред — тихо казва скипърът. — Разбира се, ще ви броят заплатата в английски лири и шилинги. За извънредни часове плащаме пет пенса. А къде ще напуснете?

— На следното пристанище.

— Не можете — казва ухилен конекрадецът.

— Да, да, мога.

— Не можете — повтаря той. — Наехте се до Ливърпул.

— Та нали и аз твърдя същото — казвам. — Нали Ливърпул е най-близкото пристанище, през което ще минем.

— Не — отговори скипърът, — в документите ние декларирахме Гърция, но аз промених намеренията си и отивам в Северна Африка.

Декларирали, а по време на плаването променят курса. Охо, приятелю, много си прозрачен. Мароко и Сирия плащат добри цени за… И щом благополучно не си получил още ни пара, ще те хванат за голямото далечно плаване. Ехе! От такъв изпечен морски вълк като мене нищо не можеш да скриеш. Този не е първият ментърджийски кораб.

— Вие ми казахте Ливърпул и споменахте изрично, че в Ливърпул мога да напусна — викам възбуден на джебчията.

— Няма нито дума вярна, капитане — казва рафинираният момък. — Аз казах, че имаме дребна пратка за Ливърпул и той може да напусне, когато стигнем там.

— Тогава всичко е в ред — потвърждава капитанът. — Имаме осем каси консерви от сардини за Ливърпул, малка пратка, далеч под нормалната. Краен срок за доставка осемнадесет месеца. Няма да ходя в Ливърпул заради тези осем каси, които пътуват като страничен, случаен товар и не хвърлят навло. Ако взема и други, та да заслужава, естествено ще ида там до шест месеца.

— Но трябваше веднага да ми кажете, че не се касае за обикновена пратка, а за такава дреболия.

— Не сте ме питали — възразява конекрадецът.

Префинена компания, дума да няма. Контрабанда, фалшиви декларации, мамят пристанищата, лъжлив курс, мъртвешки кораб. В сравнение с тях професионалният морски разбойник е благородник. Да плаваш с пирати не е позор, тогава не бих се отричал от името и националността си. Да плаваш с пирати е честна работа. Да плаваш с това корито е безчестие, което ти пресяда на гърлото, докато го глътнеш.

— Ще сложите ли тук името си?

Скипърът ми подава една писалка.

— Тука? Никога! Никога! — Аз викам от възбуда.

— Както искате. Мистър Дилс, моля, подпишете.

Този джебчия, този конекрадец, този мошеник, този измамник, този грабител, този човек, за когото въжето, с което са обесили две дузини убийци, би било премного порядъчно и почтено, той да подписва заради мен! Тази проклета мърша не бива да слага прокажената си ръка под моето измислено име.

— Дайте, скипър, ще подпиша сам, всичко това е лайна със сополи.

„Хелмънт Ригбей, Александрия (Египет).“

Ето го, черно на бяло. Здраво и сигурно. Хайде, „Йорике“, хой-хо! Върви по дяволите, от мен да мине. Сега всичко, всичко е все едно. Зачеркнат от живите. Забравен. Полъх от мен няма вече на света.

Холла-хей! Холла-хей! Хой-хо!

Не съм удавник, не ридай,

с мъртвешки кораб плавам, знай,

далеч от милия Ню Орлеан,

далеч от милата Луизиана.

Холла-хей! Morituri te salutant![2] Модерните гладиатори те поздравяват, о Цезар Август Капитализъм, Morituri te salutant! Обречените на смърт те поздравяват, о Цезар Август Император, ние сме готови да умрем за теб, за пресветата и обсипана със слава застраховка.

О, времена, о, нрави! Гладиаторите в блестящо въоръжение излизаха на арената. Ечаха фанфари, звънтяха цимбали. Хубави жени им махаха от ложите и изпущаха бродирани със злато кърпички. Гладиаторите ги вдигаха, притискаха ги до устните си, вдъхваха пленителното ухание, а сладка усмивка им благодареше и ги поздравяваше. И те издъхваха под френетичните овации на възбудена тълпа, под звуците на шумните военни маршове.

А ние, днешните гладиатори, тънем в мръсота. Ние сме премного уморени, за да се измием. И за какво ли да се мием? Ние умираме от глад, защото заспиваме над чинията. Ние гладуваме, защото компанията трябва да пести, за да издържа на конкуренцията. Ние умираме в дрипи, мълчаливо, на поста си там долу в котелното помещение. Виждаме как водата идва, а не можем да излезем горе. Надяваме се, че котелът ще експлодира, та да се свърши набързо, понеже ръцете са приклещени, вратите на пещта изтръгнати и горящите въглени бавно гризат стъпалата и глезените ни. Черната банда от котлите? Тя е свикнала. Да се опърли, да изгаря, нищо не е за тях.

Ние умираме без музика от фанфари, без усмивката на хубави жени, без плисък от аплодисменти на възбудена, празнично настроена тълпа. Ние умираме мълчаливо и в дрипи, за теб, о Цезар Август! Да живее императорът, ние нямаме име, нямаме националност. Ние сме нищо, ние сме нищо.

Да живееш, Цезар Август Император, ти няма да плащаш пенсии на вдовици и сираци. Ние, о Цезаре, сме най-верните твои слуги. Обречените на смърт те поздравяват!

[1] Компания Тихоокеански железници и параходи в САЩ. ↑

[2] Обречените на смърт те поздравяват! (лат.) — обичаен поздрав на гладиаторите в римския цирк преди започване на смъртния бой. ↑

27

В пет и половина един негър внесе вечерята в каютата. В две смачкани и мазни баки. Тънка супа от грах, варени картофи и гореща кафява вода в една олющена емайлирана кана. Кафявата, вода се наричаше чай.

— Къде е месото? — запитах негъра.

— Месо днес няма — рече той.

Погледнах го и забелязах, че не е негър, а бял. Беше носачът на въглища от друга вахта.

— Да се носи вечерята е твоя работа — обърна се човекът към мен.

— Аз не съм кухненски юнга, да го знаеш — озъбих се.

— Тук няма кухненски юнга.

— Е-е?

— Тази работа вършат носачите на въглища.

Ударите се сипят. Приятна перспектива, няма що да се каже. Ясно ми е вече защо. Съдбата следва своя ход.

— Вечерята носи въглищарят от мръсната смяна.

Вторият удар. Вече не ги броя. Карай да върви. Само кожата ти става по-дебела.

Значи мръсната вахта. Трябваше да го предвидя. Вахта от дванадесет до четири, най-проклетата вахта, която са измислили, за да мъчат матросите. В четири те сменят. Миеш се. После носиш вечерята за цялата банда, понеже няма юнга, миеш сетне съдовете на цялата банда, носачът на въглища трябва всичко да върши. Сетне, лягаш в койката. Защото до осем сутринта няма вече нищо за ядене, а през нощта трябва да отиваш на вахта и не само да идеш, но и да работиш като вол, пък за това на вечеря трябва здраво да си подложиш, иначе през нощта ще клекнеш. А с пълен стомах не може да се спи. Свободните от вахта понякога са будни до десет часа и играят карти или нещо си разправят. Понеже няма друго помещение, гдето могат да идат, те седят тук. Не можеш да им забраниш приказките, иначе ще забравят да говорят, а и те си бъбрят тихичко, за да не смущават заспалите си другари. Но тихият говор смущава повече от високия. Около единадесет започваш да заспиваш. Дванадесет без двадесет те будят. Хайде пак долу. В четири си идваш от вахта. Миеш се. Може би. Строполяваш се в койката. Към пет и половина на черупката вече започва дневният шум. В осем ти прекъсват съня: „Закуската!“ Целия предобед на кораба се чука, кове, реже, командува. В дванадесет без двадесет не те будят, понеже е невероятно някой по това време да спи. Готов си и постъпваш на вахта. А в четири — да, и винаги пак отначало.

— Кой мие съдините, щом няма кухненски юнга?

— Носачът на въглища.

— А кой чисти клозетите?

— Носачът на въглища.

Това е съвсем достойно за уважение занимание, ако нямаш никаква друга работа. Но в този случай е свинщина. А ако някой видеше клозетите, щеше да каже: „Това е най-великата свинщина, която съм виждал в живота си.“ Аз пък отдавна съм научил, че свините са чисти животни и по чистота не отстъпват на конете. Ако поставя селянина или гледача на свини в една мрачна кочина, дълга две и широка две крачки, да го тъпча с храна, да не го пущам навън, само сегиз-тогиз да му хвърлям по няколко стръкчета слама и никак или много рядко да чистя отъпканата — нали му е добре така в лайната, — тогава да видя как ще изглежда селянинът в кочината след две седмици и кой е по-мръсната свиня — селянинът или неговото дебело прасе. Не се тревожете, на човека всичко ще бъде платено с лихвата, всичко, което той е сторил на конете, кучетата, свините, жабите и птиците. За това той някога ще се разкайва повече, отколкото за злините, които е сторил на своите собствени събратя. Не можеш да чистиш клозети, когато си премного уморен да вдигнеш дори лъжицата с ориз до устата си, no, Sir.

О, слънчева Испания, това е наказанието, задето те напуснах, теб, гостоприемната стопанка!

На всяко добро корабче има един надничар, когото вземат като прибавка. Той няма определени задължения, никога не се скъсва от работа, трябва да бъде навсякъде, получава заплата на палубен работник и, общо взето, води един съвсем приятен живот. Надничарят е момче за всичко. И всичко, което върви наопаки, приписват все на него. Той е виновен за всичко. Ако в бункерите избухне пожар, виновен е надничарят, макар че никога не си показва носа там: своевременно не вдигнал люковете. Ако на готвача загори яденето, надничарят отвлича кавгата, макар че не е надниквал в кухнята: бил затегнал водопроводните кранове, когато ги лъскал. Когато корабът потъне, виновен е надничарят, защото — е да, защото е надничар, а не капитан. На „Йорике“ надничари бяха носачите на въглища, а надничар на надничарите беше — кой мислите: носачът от мръсната вахта. Ако имаше да се върши нещо смрадно, неприятно, опасно за живота, първият инженер казваше на втория, че трябва да го свърши той. Този казваше на механика, той на смазвача, онзи на огняря, а огнярят: „Туй не е огнярска работа, то е работа на носача.“ И го върши носачът от мръсната смяна, защото трябва да го свърши.

И щом носачът излезе с кървящи и разбити, и изподрани кости, покрит с двадесет рани от изгаряне, и трябва да го издърпат за краката, защото иначе ще обгори целият, тогава огнярят отива при смазвача и казва: „Аз го свърших.“ Смазвачът на механика: „Аз.“ Механикът на втория инженер: „Аз.“ И вторият на първия, а първият инженер отива при Стария и казва: Бих искал да впиша в корабния дневник рапорт: „Когато пещите под котлите горяха в пълна сила, първият инженер с риск за живота си, за да не попречи на плаването, поправи строшаване на една тръба от първа степен. Корабът запази пълен ход.“ Компанията чете дневника и директорът казва: „На първия инженер на «Йорике» трябва да дадем по-голям кораб, човекът е достоен за по-добър.“ Носачът на въглища е получил белези, които никога няма да се махнат, и е станал инвалид. Но защо пък трябва да го свърши носачът? Нали и той може да каже като другите: „Няма да го направя, защото няма да изляза оттам жив.“ Но точно това той не може да каже. Той трябва, трябва да го направи. „Да, човече, ще оставите ли да потъне целият кораб и всички ваши другари да се издавят? Можете ли да носите отговорност пред съвестта си?“ Палубните работници не могат да го свършат, те нищо не разбират от парни котли. Носачът също не разбира от котли, той знае само да мъкне въглища. Инженерът разбира, нали му плащат като първи инженер, защото разбира и на изпитите е трябвало да прави такива неща. Обаче носачът на въглища работи пред котлите и до котлите и зад котлите, а той е носач на въглища, той е човекът, който не иска да носи отговорност за смъртта на толкова много хора, макар че неговият живот отива на бунището. Животът на един мръсен въглищар не е живот, никой не го брои. Заминал и край, да не говорим повече за това. Можеш да уловиш в млякото си една муха и да й подариш дребния животец, но носачът на въглища не е равен на мухата. Носачът на въглища е мръсотия, прах, парцал, той е добър само да мъкне въглища.

— Хей, носач! — вика първият инженер. — Ще пиете ли един ром?

— Да, шефе.

Но чашката пада от ръката му, ромът се излива. Ръката е опърлена, yes, Sir.

Вечерята бе на масата. Огладнял бях и си мислех, че добре ще си хапна. Такова беше намерението ми. Но да имаш намерение и да го изпълниш са две различни неща. Огледах се за чиния и лъжица.

— Остави чинията, тя е моя.

— Да, а къде да си намеря чиния?

— Ако не си донесъл, ще трябва да преживееш без чиния.

— Тук не дават ли съдове?

— Само туй, което притежаваш сам.

— Ами как ще ям без чиния, без вилица и лъжица?

— Твоя работа.

— Слушай, новия — викна някой от койката си, — можеш да използваш моята чиния, моята чаша и моите прибори. Но за това пък ти ще ги миеш винаги.

Един имаше само счупена чиния, а нямаше чаша; друг вилица, но не и лъжица. Когато яденето дойдеше в каютата, винаги се пораждаше спор кой пръв да ползува лъжицата или чашата, или чинията. Който пръв разполагаше с чиния или с лъжица, обираше естествено най-хубавото. Никой не можеше да му се сърди.

Това, което наричаха чай, бе гореща кафява вода. Често не беше и гореща, а топличка. На закуска и в три часа даваха друго, което пък наричаха кафе. Никога не видях кафето в три часа. Причина: мръсната вахта. От дванадесет до четири бях на вахта. Кафето даваха в три. В четири, когато ме сменят, от това кафе не оставаше вече ни капка. Понякога в кухнята още имаше гореща вода, но щом нямаш собствени кафеени зърна, не можеш да си направиш и кафе.

Колкото по-далеч бяха кафето и чаят на кораба от истинското кафе и чай, толкова по-голяма нужда имаш да ги подправиш със захар и мляко, за да възбудиш фантазията си. На три седмици всеки човек получаваше една малка кутия кондензирано и подсладено мляко, а всяка седмица половин кило захар, защото кафето и чаят се поднасяха от кухнята скромно, ще рече без мляко и захар.

Пипнеш ли млякото, отваряш кутията и като пестелив човек вадиш една пълна лъжичка, за да пуснеш в чая само едно малко облаче. После грижливо прибираш кутията, за да я използваш пак за следното кафе. Но докато се намираш на вахта, кутията не бива открадната, а само опразнена от другите до последен остатък. И понеже най-сигурното скривалище най-лесно се намира, само първия път ми се случи да ми изчезне млякото. Когато за втори път получих мляко, аз го изгребах наведнъж, единственото средство да спася дажбата си, средство, което прилагаха всички.

С половината кило захар се постъпваше по същия начин: гълташ го с един замах, щом ти го дадат. Веднъж дойдохме до споразумение. Захарта на цялата каюта бе изсипана в една обща кутия и всеки трябваше да си взема по една лъжица, когато донесат кафето или чая. Последицата от това споразумение бе, че цялата захар изчезна на втория ден, и пред мен се прозина само празната кутия.

Пресен хляб имаше всеки ден. И всяка седмица каютата получаваше една кутия маргарин, който щеше да ни стига. Но никой не искаше да го яде, защото имаше по-лош вкус от сапунената каша, с която механикът миеше омаслените си ръце.

В дните, когато трябваше да си държим устата и да си затваряме очите, на всеки човек имаше по две чаши ром и половин канче мармалад. Това бяха дните, в които се вършеше контрабанда.

На закуска даваха булгур със сливи или ориз с кървавица, или картофи и херинга, или маслини и солена риба. Всеки четвърти ден започваше пак с булгур и сливи.

В неделя на обед говеждо със сос от горчица или сланина с воден бульон, понеделник солено месо, което никой не ядеше, защото беше само сол и жилави кожи, вторник сушена риба, сряда сухи плодове и печени сливи в синьо водниста лигавица от картофено нишесте. Лигавицата се наричаше пудинг. Четвъртък започваше пак със солено месо, което никой не ядеше.

Вечерята беше една от поменатите закуски или обеди. Към всяко ядене имаше варени картофи, от които можеше да се използва само половината. Скипърът никога не купуваше картофи. Вземаха ги от товара, когато карахме южни картофи. Докато бяха млади и пресни, те имаха чудесен вкус и бяха деликатес, но ако дълго време не сме имали такава пратка, идеше редът на тези, за които говорих.

За маскировка на контрабандата карахме понякога не само картофи, но и домати, банани, ананаси, фурми, кокосови орехи. Само тези товари ни даваха възможност да издържаме и да не пукнем от погнуса към редовното меню. Който е участвувал в една световна война, той вероятно е научил какво може да изтърпи човек, без да хвърли топа, който обаче е плавал на истински мъртвешки кораб, той знае съвсем сигурно колко може да понася човек. Скоро преставаш да се гнусиш.

Приборите, които тъй пожертвувателно ми предложиха за употреба, не бяха съвсем комплект, състояха се само от една чиния. Когато събирах всички необходими прибори, използвах вилицата на Станислав, канчето на Фернандо, ножа на Рубен, вилицата на Херман, а самият аз притежавах лъжица. За жертвоготовността трябваше хубавичко да излъсквам приборите на всички, два пъти на всяко ядене. Веднъж, като ги взема, и втори път, след като съм се нахранил.

След вечерята трябваше да мия баките, тоест очуканите тенекиени легени, в които носехме яденето от кухнята. За това миене нямахме нужда от сапун, сода или четка, защото такива неща не бяха налице. Не е необходимо да ви разправям как изглеждаха баките, когато пак насипят в тях прясната храна.

В такава мръсотия не можех да живея. Тръгнах да чистя каютата. Веднага след храна момчетата бяха нападали в койките си като мъртви. По време на яденето никой не говори. Сякаш свини пред копаня. Три дни по-късно вече не правех това сравнение. Способността да правя сравнения или да пробуждам ясни възпоминания от един предишен живот бе угаснала.

— Не дават сапун — изрева някой от койката. — Четки също не. А сега стой мирен и не се мотай като муха без глава, искаме да спим.

Отидох веднага в средата на кораба и почуках на инженерската каюта.

— Ще чистя каютата и искам сапун и една здрава четка за дъски.

— Какво си мислите за мене? Да не искате да кажете, че трябва да ви купувам сапун или четки? Разкарайте се.

— Да, а за мен? Аз и за себе си нямам сапун. А нали трябва да работя пред котлите. — Исках да видя дали няма да получа сапун.

— То си е ваша работа. Щом искате да се миете, трябва да имате и сапун. Сапунът спада към всяка свястна моряшка екипировка.

— Може, за мен това е ново. Тоалетен сапун да, но не и за работа, а за черната банда сапун доставя инженерът или скипърът, или компанията. Безразлично ми е кой ще го даде. Що за безобразие? На всяко порядъчно корито ти дават на разположение всичко: дюшек, възглавници, чаршаф за леглото, одеяло, кърпа за лице, работен сапун и преди всичко прибори за ядене. Това принадлежи към екипировката на кораба, а не на моряка.

— При нас не. Ако не ви харесва тук, можете да си идете.

— Ах, какъв безсрамен тип.

— Вън от каютата или ще докладвам на скипъра и ще наредя да ви вържат.

— Ха, добре дошло за мене.

— Не е както си мислите, човече. Не сме толкова будали. Аз имам нужда от носач на въглища. Не, ще наредя да ви вържат с една цяла месечна заплата, ако още веднъж ми дойдете тук с такива приказки.

— Изпечени хора, няма какво да се каже. На всичкото отгоре ще ти вземат и няколкото гроша.

Мошеникът седеше и се хилеше. С бой нищо няма да излезе, а той ще ми резне две месечни заплати.

— Разправете всичко това на прабаба си — рече той. — Тя спокойно ще го изслуша. Обаче аз не. Сега вън, но по-живо. Марш в леглото, в единайсет отивате на вахта.

— Вахтата ми почва в дванайсет. От дванайсет до четири.

— Не при нас и не за носачите на въглища. Те почват в единайсет и до дванайсет изтеглят пепелта, а в дванайсет започва работната вахта.

— Тъй. А от единайсет до дванайсет не е ли работна вахта?

— При нас носачите на въглища изтеглят пепелта между другото.

— Но извънредният труд се плаща.

— При нас не. И не за вдигане на пепелта.

В кой век живея? В коя човешка раса съм попаднал? Полузамаян залитах към каютата.

Ето морето, синьото прекрасно море, което тъй много обичах и като всеки честен моряк никога не съм считал, че е ужасно да потъна в него. Та то би било великото тържествено бракосъчетание с жената, която бе тъй непостоянна, можеше тъй яростно да бушува и тъй пленително да се усмихва, която имаше тъй богат и жив темперамент, можеше да пее тъй очарователни приспивни песни и бе тъй чудно, ах, тъй безмерно хубава.

Ето същото море, по което плават хиляди и хиляди почтени, здрави кораби. И сега съдбата бе избрала мен, пратила ме бе да плавам на един кораб, който бе болен от проказа и все още се държеше на повърхността само с надеждата, че морето ще се смили над него. Но имах чувството, че сякаш то не иска да приеме прокажения кораб, за да не се усмърди. Още не. Не му бе дошло още времето. Морето още чакаше, още се надяваше, че не ще стане нужда да изтърпи тази чума, че този гноен цирей ще се пукне и ще изсъхне някъде на сушата или в някое омазнено забутано пристанище. Времето на „Йорике“ още не бе дошло. Аз още нямах предчувствие за смърт, гостът още не бе почукал на моята койка. И както стоях сега на релинга, над мен небето блеснало в звезди и пред мен зеленикаво искрящото море, и мислех за моя изгубен Ню Орлеан и за моята слънчева Испания, едно диво желание изведнъж ме връхлетя: Скачай, момко, плюй на всички въглищари и бързо, честно сложи край, за да не загубиш и последния остатък от своето Аз. Но тук щеше да остане само един беден, уморен, одрипан, гладен, измърсен и гонен въглищар, който ще работи на двойна вахта и тъй ще обремени последното ми пътуване, че пак ще трябва да се връщам тук горе.

По дяволите, плюй на всичко. „Йорике“ не може да те победи, мое момче. И консулите не могат. И „Йорике“ не може. И джебчията не може. Нали си от Ню Орлеан, момче. Хвърляй се в мръсотията и я преплавай. Пак ще има вода и сапун. Смрадът е само външен. Пльосни се в него, та да пръсне чак до небето.

Махай се от релинга и удряй в зъбите звяра, който иска да те победи! Плюй още веднъж и хайде в койката!

Когато се махнах от релинга, знаех, че макар да съм на мъртвешки кораб, с него аз няма да умра. Няма да помогна на застраховката. На „Йорике“ аз няма да стана гладиатор. Плюя ти в лицето, Цезар Август Император. Спести си сапуна и го изплюскай, аз нямам нужда от него. Но ти вече няма да ме видиш да хленча. Плюя ти в лицето, на теб и на твоята пасмина.

28

Не можах да заспя. Лежах върху голите дъски на койката като крадец на голия нар в участъка. Пушещата петролна лампа пълнеше помещението с мъгла, която превръщаше дишането в мъчение. Замръзнах, понеже нямах одеяло, а нощите в морето понякога са дяволски студени. Тъкмо бях изпаднал в дремлив полусън и внезапно някой ме задърпа и заблъска със силни и нетърпеливи ръце, сякаш искаше да ме хвърли през стената.

— Ставай! Десет и половина!

— И половина? Защо не идваш в единайсет без четвърт?

— Тъкмо се качих да занеса на огняря вода за пиене. Не мога да се разкарвам още веднъж. Хайде, вън. В дванайсет без десет ще събудиш огняря си и ще му занесеш кафе.

— Не го познавам. Не зная койката му.

— Излизай! Ще ти я покажа.

Станах, показа ми койката на огняря от моята вахта.

— Марш напред! Бърже! Отивай при лебедката за пепелта. Имаме дяволски много пепел. — Мъжът изчезна като дух.

В каютата беше почти тъмно, понеже лампата не даваше светлина.

На светлина от един счупен малък опушен фенер Станислав, въглищарят от предната вахта, ми показа как се манипулира с лебедката.

— Слушай, Станислав, не го разбирам! — казах аз. — И аз съм се мотал малко из корабите, но никога още не съм чувал, че за въглищарите вахтата може да стане такова наказание. Защо?

— Знам. И аз не съм се родил вчера. Другаде огнярят помага за вдигането на пепелта. Но тук огнярят сам няма да я свърши и ако понякога носачът не му помага, парата ще спадне на сто и двадесет и само ще свисти, а коритото спира и стои като магаре на мост. На другите таратайки, дори и да са ковчези, всяка вахта има двама огняри или поне един и половина. Но мисля, че сега ти вече знаеш къде се намираш, мое морско ангелче.

— Не се правя на ангелче, не ме занасяй.

— Искаш да се чупиш зад борда? Безуспешно. Скоро ще го научиш. Сядай си на задника и си избирай лодката, с която ще се спасяваш. Тук готвачът е тарторът на тази работа. Ще ти доразправи, ако се сдушите с него. Кучето има две спасителни жилетки в койката си.

— А вие нямате ли? — запитах удивено.

— Тук няма дори един пояс. Само четири декоративни пояса със златен бронз. Съветвам те, не вземай от тях. Ако си пъхаш там главата, по-добре си вържи един воденичен камък. С камъка може би все пак ще имаш някаква надежда, но с онези декоративни салами никога.

— Как може онуй куче да направи така? Във всяка койка трябва да има спасителна жилетка. Така съм свикнал с тях, та съвсем не обърнах внимание, че тук няма.

Станислав се засмя и рече:

— На такъв леген ти още не си плавал, за това. „Йорике“ ми е вече четвъртата катафалка. Те сега са тъй много, че имаш избор.

— Хей-й-й, Лавски! — кресна огнярят от шахтата.

— Какво има, огняр? — попита Станислав долу.

— Няма ли днес да теглите пепел, какво става там? — измуча огнярят. Беше Мартин.

— Разбира се, ще теглим: Но трябва да изуча новия. Не познава лебедката.

— Тогаз привършвай и слизай долу. Падна една скара — пак кресна огнярят.

— Първо да изтеглим пепелта. За скарата има време. Нека да науча новия — изрева отново Станислав.

— Как се казваш, новия?

— Аз ли? Пипип.

— Хубаво име. Турчин ли си?

— Египтянин.

— Добре. Само египтянин ни липсваше. Тук, на това корито, са застъпени всички националности.

— Всички ли? И янки?

— Ама ти още ли спиш? Янките и комуните са единствените, които никога не плават на корабите за трупове.

— Какви са пък тези комуни?

— Я не ми се прави на невинна овчица. Болшевики. Комунисти. Янки не идват, защото в тази мръсотия ще пукнат още първия ден. Пък и техните консули им помагат. Още на коритото им подшушват цялата мъдрост.

— А комунистите?

— Те са умни, те подушват какво става още като видят върха на мачтата. Бъди сигурен. Изпечени хора са те. Там, където има един истински комунист, за дяволии със застраховката няма мегдан. Те ще ти погребат всяка застрахователна полица, колкото и фино да е захаросана. Какъв нюх имат, никой не може да се мери с тях. Тутакси разкриват на инспекторите и най-зализаната свинщина. А пък мога да ти кажа, че щом на един кораб има янки, и тези янки са и комунисти, ей, човече, работата там е мед. Та това е… Да ти кажа ли, аз плавам по море само за да попадна някога на такъв кораб. Никога няма да сляза от него. Бих им работил дори като момче за всичко. Все едно ми е. Ех, ако би ти се удало случай да видиш някое корито от Ню Орлеан! Какво нещо е то, ум да ти зайде!

— Такъв кораб никога не съм виждал — казах аз.

— Никога няма и да се качиш на такъв, дори и сто години да живееш. Ти не. Там египтянин не може да припари, ако ще и да има паспорт като захар. А сега и за мене този шанс свърши. Който веднъж е плавал на „Йорике“, никога няма отново да иде на някой здрав кораб. А сега да вървим.

— Закачена ли е? — крясна Станислав в шахтата.

— Дигай.

Станислав включи лоста и кофата с пепел изсвистя нагоре. Той пак наведе лоста. Кофата дръпна още веднъж нагоре и надолу и увисна в люка на шахтата.

— Откачаш сега кофата, носиш я до задната палуба и я изсипваш. Но внимавай да не скочиш и ти заедно с нея зад борда. Тогаз ще я втасаш. А пък ние ще трябва да работим сами и да ставаме два часа по-рано. Казвам ти да го знаеш.

Кофата бе нажежена, а отгоре имаше нагорещена до червено сгурия. Едва можех да я пипна, а трябваше. И колко тежеше. Сигурно петдесет кила. Помъкнах кофата пред гърдите си, прекосих четири метра широката палуба и я изсипах в шахтата. Пепелта падна в морето и със съскане изчезна. После занесох кофата обратно и я закачих пак на веригата.

— Та да си дойдем на думата. Съвсем ясно е защо спасителните жилетки липсват. Сигурен съм, че скипърът ги е продал, за да свие нещо допълнително — рече Станислав. — Но причината не е в продажбата. Виждаш ли, ако няма жилетки, няма и да има свидетели пред морския съд. Разбираш ли сега номера? На свидетели те не могат да се осланят. Нали понякога ще забележат нещо, а застрахователното дружество постоянно души и ще глътне нашите шефове с парцалите. Трябва през деня да разгледаш лодките — как ти беше името? Да, трябва да разгледаш лодките Пипип. Тогаз ще си оплюеш брадата. Чиста работа. Още по-малко свидетели.

— Не дрънкай врели-некипели — отвърнах аз. — Нали и скипърът ще иска да се спаси?

— Ти за скипъра не мисли. Мисли първо за собствената си кожа. Скипърът ще се спаси. А щом толкова изтънко знаеш всичко, не ти липсва нищо.

— Но нали ти си отървал кожата от три такива катафалки?

— От двете слязох навреме в последното пристанище. А от третата — ама че си магаре, Пипип. И късмет трябва да имаш, разбра ли? Ако нямаш късмет, изобщо бягай от водата, иначе ще паднеш в коритото за пране и ще се удавиш.

— Лавски! Човече! Какво става там горе? — пак крясна огнярят.

— Веригите се откачиха, мамка им — измуча Станислав.

— Ако все така се мотаете, цял ден ще хвърляме пепелта — дойде пак от дълбочината, гласът.

— Така, а сега ти пробвай лебедката, но внимавай, тя фучи като ураган. Като нищо ще ти обръсне кратуната, ако не си събираш ума.

Тежката кофа се изкачи и профуча горе до тавана. Помислих, че ще разбие цялата шахта на парчета, но преди още да върна лоста, лебедката сама включи обратния механизъм и кофата пак препусна надолу в шахтата. Удари там със страхотен трясък, сгурията се разхвърча, огнярят изкрещя като луд и в същия миг механизмът включи наново и кофата, вече полупразна, като обезумяла препусна за втори път към покрива на шахтата, удари се с гръмотевичен грохот, а парчетата сгурия паднаха долу с ужасна пукотевица, като се удряха о железните стени на шахтата и така умножаваха трещенето, та можеше да повярваш, че целият кораб се пръска на трески. Кофата пак фучеше надолу, когато Станислав здраво сграби лоста и тя застана така послушно, сякаш бе мъртво същество.

— Да — рече Станислав, — това не е така просто. Трябва да го научиш. За две седмици ще станеш факир. По-добре иди долу и наривай, аз ще обслужвам лебедката. Ще ти покажа утре на обед, на дневна светлина, по-лесно ще го схванеш. Ако лебедката отиде по дяволите, трябва да вдигаме пепелта на ръка. А не ти пожелавам това. Тогаз няма вече да тичаме, няма вече да пълзим, тогаз само ще се претъркулваме от едно място на друго.

— Нека още веднъж да опитам, Лавски. Искам да й кажа „уважаема госпожо“. Може би тогава ще го направи.

После извиках:

— Хайде.

— Вдигай! — дойде ответ.

— Е, госпожо графиньо, ще благоволите ли?

Господ ми е свидетел, тя го направи. Направи го тъй леко, тъй нежно. Застана точно до милиметър. Мисля, че познавах „Йорике“ по-добре от нейния скипър и от дядо й. Лебедката спадаше към онези части на кораба, които са били в експлоатация още на Ноевия ковчег и произхождаха от ерата преди потопа. В тази парна лебедка се бяха събрали всички духове и духчета, които не бяха намерили място в другите ъгли и кьошета на „Йорике“, понеже техният брой бе прекалено голям. Затова лебедката беше личност, внушаваща респект. Станислав си спечелил този респект чрез дълги упражнения, аз трябваше да го сторя с думи.

— Ваша кралска милост, още веднъж, моля!

Я виж ти, кофата с пепел се плъзна пак, сякаш милвана от кадифени лапички. Е, сегиз-тогиз тя пак си играеше лудешки и ми правеше дребнави номера, но само когато забравях, че трябва да се отнасям с нея вежливо. Понякога се налагаше да правя твърде забавни акробации, за да се справя с препускащия нагоре и надолу съд. Той ту изфучаваше горе, ту стремглаво се спускаше и веднага пак до небесата. Ако не държиш лоста точно, ама на косъм точно, механизмът включваше сам.

Станислав бе слязъл долу, ринеше и викаше „вдигай“. А аз откачах и закачах кофата, мъкнех я нажежена по палубата и я изсипвах в пепелната шахта.

Когато вдигнахме петдесет кофи, Станислав извика, че остатъка ще предоставим на следната вахта, било вече много късно. Помислих си: ей сега ще се строполя от това безспирно влачене на невероятно тежките кофи.

Но преди да ми остане време да припадна, Станислав викна:

— Хей, размърдай се, дванадесет без двадесет.

Довлачих се към каютата. Палубата не бе осветена, за да се пести газта, и аз четири пъти си ударих глезена, преди да стигна кубрика на носа. Не мога да ви опиша какво ли не беше разпиляно по палубата. С една дума: всичко, що има по земята. В числото на това „всичко“ лежеше насвяткан дори корабният дърводелец на „Йорике“. Във всяко пристанище той смучеше до несвяст и първия ден на плаването бе негоден и за дръжка на метла. Скипърът се радваше, ако не всеки път му правеха компания старшите матроси и поне един от тях бе що-годе в съзнание, за да стои на щурвала. На дърводелеца, тримата старши матроси и на още няколко други можеха спокойно да дадат спасителни пояси. Те нямаше да оплескат и най-халтавата застраховка, ще я спасят, без да знаят какво се иска от тях. Те имаха и най-големия шанс да попаднат в лодка номер едно, която скипърът щеше да използва, за да спаси грижливо водения корабен дневник и доказателствата за отличното служебно усърдие на първия офицер, действувал с риск за живота си.

Сега трябваше да взема каната за кафе, да ида в кухнята и да я напълня. После за трети път да измина същото разстояние по палубата, гдето не гореше никаква лампа. Глезените ми бяха облени в кръв. Но на борда нямаше аптечка, а ако първият офицер бе скътал нещо за първа помощ, не бива да ходиш при него за такава дреболия.

После обработих моя огняр, за да го дигна от сън. Отначало искаше да ме убива, че съм се осмелил да го будя. А когато удари вахтената камбана, а той не бе изгълтал горещото кафе, за втори път искаше да ме убива, защото съм го събудил много късно. Да се браня, значи да си хабя силите. Само глупците се бранят. Кажи мнението си, ако изобщо го имаш, а това се случва твърде рядко, и после си дръж мордата и остави другите да плямпат, докато ченето им се откачи от пантите. На мнението на другия казвай винаги „да“, а когато той свърши и не му остане дъх и те пита: „Е, нямам ли право?“, напомни му бегло, че ти отдавна би му изложил своето мнение, но не е нужно, понеже той е напълно прав. Щом една седмица си будил огняря от мръсната вахта, години наред ще бъдеш неспособен да разбираш политиката.

Кафето беше горещо, черно и горчиво. Ни захар, ни мляко. Хляб имаше, но го ядеш сух, защото маргаринът вони. Огнярят дойде до масата, свлече се на пейката, изпъчи се и докато поднесе чашата до устата си, главата му клюмна, удари канчето и то се обърна. Той пак спеше и пипнешком в просъница посягаше към хляба, за да си отчупи, понеже от умора не можеше да държи ножа. Всяко негово движение бе изпълнявано от цялото тяло, не само от ръцете, мишците, пръстите, устните или главата. Камбаната удари, той получи пристъп от гняв заради кафето и рече:

— Отивай долу, аз идвам веднага! Погрижи се за вода да гасим сгурията!

Когато минавах край кухнята, видях, че в тъмното шеташе Станислав. Опитваше се да открадне сапун, може би готвачът някъде го е скрил. Готвачът го крадеше от стюарда, а стюардът — от куфара на скипъра.

— Лавски, покажи ми пътя за котелното — казах му аз.

Той излезе и ние се изкатерихме на полудека в средата на кораба. Показа ми една черна шахта.

— Ето стълбите за долу. Няма да се объркаш — рече той и пак се върна в кухнята.

От катраненочерната и все пак тъй блесналата ясна нощ в морето аз погледнах долу в шахтата. Като че в безкрайната глъбина видях някакво трептящо, замъглено, димящо сияние, червеникаво от отражението на огъня в пещта. Сякаш гледах в подземния свят. В тази червеникава, мъглива светлина се появи гола човешка фигура, очернена от сажди с блещукащи ивици от струяща се пот. Фигурата стоеше, скръстила ръце, и неподвижно се взираше в източника на червеникавата светлина. После тя мръдна, хвана един дълъг тежък ръжен и го опря на задната стена, след като нерешително го помаха насам-натам. Фигурата пристъпи напред, наведе се и като че за миг бе обгърната от пламъците. Сетне се изправи, пламъците угаснаха и остана само призрачното червеникаво сияние.

Понечих да сляза по стълбата. Но щом сложих крак на най-горното стъпало, блъсна ме страхотна жега, задушаваща воня на масло, въглищен прах, гъст петролен дим и водна пара. Паднах назад и с отворена уста силно гълтах пресния въздух; помислих си, че дробовете ми вече не работят.

Нищо не помагаше. Трябваше да сляза. Там долу имаше човек. Един жив човек, който се движи. А гдето може да има друг човек, там можех да бъда и аз. Бърже се спуснах на пет или шест стъпала, но не издържах. С един скок се намерих пак горе, за да си поема въздух.

Стълбата беше желязна, а стъпалата от дебело, обло желязо. Перило имаше само на едната страна, но другата, външната, беше открита, точно там, гдето можеш да се изтърсиш право в шахтата. С перилото бе защитена само безопасната страна, към стената на машинната зала.

Напълних дробовете си, направих трети опит и стигнах до една платформа. Три крачки по платформата, широка само половин крачка, и ето края на плочата, гдето втора стълба водеше по-надолу в шахтата. Но аз не можах да направя тези три крачки. Тук, на височината на лицето, се намираше механизмът на лебедката за пепел и тръбата за парата имаше дълга, съвсем тясна цепнатина. Из нея съскаше палещо гореща пара, остра и режеща като пламък от оксижен. Цепнатината бе разположена така, че дори и да се наведеш, пак не можеш да избегнеш този режещ лъч от пара. Опитах да се протегна високо, но тогава той ми изгори раменете и гърдите. И отново хукнах горе, за да глътна въздух.

Ето че бях сбъркал пътя. Оттук не може да се мине. Върнах се в кухнята, гдето Станислав още търсеше сапуна.

— Ще сляза с теб, ела! — с готовност рече той. По пътя ми каза: — Ти никога не си работил в котелното, нали? Веднага разбрах. На лебедката не се вика „добър ден“, тя ще те хлопне по тиквата и готово.

Нямах сега настроение да му разправям как трябва да се отнася човек с предметите, които имат душа.

— Имаш право, Лавски, при котела никога не съм бил, не съм и надзъртал там. Бях палубен работник, стюард, каютен юнга. Никога, откак за пръв път видях кораб, не съм и помирисвал Черната банда, винаги много ми смърдеше. Кажи, няма ли да постоиш при мене през първата вахта?

— Не приказвай много. Готово. Хайде, идвай! Ей сега ще сварим кюмюрената чорба. Оглеждай се хубаво. Твоята първа катафалка, нали? Познавам тези ковчези, можеш да ми вярваш. Но понякога благодариш на небето и на ада, че пред теб се изпречва някоя „Йорике“ и ти скачаш на нея с блажено чувство, сякаш — да, не се плаши. Ако не върви, викни ме. Ще те измъкна от батака. И всички да станем мъртъвци, не губи кураж. От това по-лошо няма.

Но имало и по-лошо. Можеш да плаваш на мъртвешки кораб. Можеш да бъдеш мъртвец, мъртвец между мъртъвци. Можеш да изчезнеш от редицата на живите, да бъдеш издухан от земната повърхност и пак да бъдеш принуден да търпиш ужасни мъки, които не можеш да избегнеш, понеже си вече мъртъв, понеже друг път за бягство не ти е останал.

29

Видях, че Станислав отива към шахтата, която току-що бях напуснал, а бях помислил, че съм объркал пътя. Той слезе по стълбата, без да се бави, и аз го последвах. Когато стигнахме до края на първата стълба и стъпихме на платформата под горещата струя от пара, аз казах:

— Оттам не може да се мине. Ще ни одере кожата до костите.

— Често се случва. Утре ще ти покажа раменете си. Но трябва да минем — рече Станислав. — Нищо не помага. За нас друг път до котлите няма. Инженерите не ни пускат да минаваме през машинната зала, били сме много мръсни, а е и против правилника.

Докато го казваше, видях как той внезапно сви ръце около главата, запазвайки си лицето, ушите и врата. После се изви, сплеска се и протегна между нажежените до бяло тръби за парата, чиято изолационна обвивка отдавна бе изгнила и разкъсана, и покрай нажежената стена на котела, като гол охлюв. И човекът — змия от цирка не може да го направи, помислих си аз, като го видях. Но узнах, че цялата Черна банда трябва да го прави, и тутакси разбрах защо на „Йорике“ имаше толкова много продукти, които никой човек не можеше да яде и които хвърляха през борда. Не смееха да показват изхвърляното на готвача, иначе щеше да настъпи знаменит скандал, защото всички солени кожи и всичкото негодно ядене, което никой стомах не приема, без да настръхне, трябва да се връща в кухнята, за да приготвят от него ирландско задушено, кюфтета, гулаш, суфле и други подобни деликатеси.

— Видя ли, сине, как се прави? Не му мисли много. Ако първо мислиш и се оглеждаш, и разсъждаваш, че от едната страна можеш да се опърлиш, а от другата да изхвърчиш долу в шахтата, няма да минеш. Ръцете на главата, ето виж, и после като змия. Един ден може да ти бъде от полза, ако си барал по джобовете на хората и те турят зад решетките. И оттам съм се измъквал. Винаги е добре да бъдеш във форма, никога не знаеш кога може да ти потрябва. Хайде, хоп!

Шлюп, шмугнах се. Усетих на раменете горещо, но сигурно бе въображение.

На другия край на плочата една дълга желязна стълба продължаваше надолу, към дъното на подземния свят. Тази втора стълба бе толкова гореща, че носната кърпа, която досега използвах, стана безполезна. Трябваше със свит лакът да увисна на перилото, за да намеря опора. Колкото по-дълбоко слизах, толкова по-плътен, по-горещ, по-задимен, по-мазен и по-непоносим ставаше въздухът. Това ли е пъкълът, който най-после бях стигнал след смъртта си? Не, нали в пъкъла живеят и дяволите, а тук никакви дяволи не могат да живеят, това бе немислимо.

Но там стоеше човек, един гол, изпотен човек, огнярят от предната смяна. Хора тук също не могат да живеят. Но трябваше. Те бяха мъртъвци. Загубени. Без отечество. Без паспорт. Без родина. Трябваше, независимо дали могат или не. Тук дяволи не могат да живеят, защото дори и тям е предоставен някакъв остатък от култура, както е казал Гьоте. Но хора тук трябваше не само да живеят, а и да работят, и то толкова тежко, че да забравят всичко, накрая дори, след като отдавна са забравили самите себе си, накрая дори да забравят, че тук е невъзможно да се работи. Често, преди да умра и преди да дойда при мъртвите, ми беше непонятно как е възможно робството, как е възможна военната служба, как е възможно хора, здрави и разумни хора да позволяват без протест да ги тикат срещу оръдия и картечници, да не предпочитат самоубийството пред робството, военната служба, веригите в галерите и ударите на бича. Откак бях при мъртвите, откак сам аз бях мъртвец, откак плавах на мъртвешки кораб, и тази тайна е разкрита за мен, както всички тайни се разкриват едва след смъртта. Никой човек не може да затъне толкова дълбоко, та да няма нещо още по-дълбоко; никой човек не може да изтърпи такава тежест, че да няма още по-голяма тежест. Ето: духът на човека, който го издига над животното, го унизява по-долу от животното. Карал съм кервани от камили, лами, магарета и мулета. Виждал съм дузини от тези животни, които лягат, ако ги претовариш само с един килограм, лягат, ако сметнат, че се отнасяш с тях зле, и безропотно се оставят да ги шибаш до смърт — виждал съм и това — отколкото да станат, да приемат товара или да търпят лошите обноски. Виждал съм магарета, продадени на хора, които ги биеха безобразно, и магаретата преставаха да ядат и умираха. Дори примамливата царевица не можеше да промени решението им. А човекът? Господарят на творението? Той обича да бъде роб, гордее се, ако му позволят да бъде войник и да го прострелят с картечница, обича да бъде бичуван и измъчван. Защо? Защото той може да мисли. Защото може да си измисли надежда. Защото се надява, че пак ще му стане по-добре. Това е неговото проклятие, а не благословия. Състрадание към робите? Състрадание към войниците и инвалидите от войната? Омраза срещу тираните? Не! Не! Не!

Ако бях скочил през релинга, нямаше сега да бъда в един ад, гдето и дяволите не могат да издържат. Но аз не скочих и нямам сега право да се оплаквам или да обвинявам други. Остави просяка да умре от глад, ако уважаваш в него човека. Аз нямам право да оплаквам трагичната си съдба. Защо не скочих? Защо не скоча сега? Защо позволявам да ме бичуват и измъчват? Защо се надявам, че ще мога да се върна към живота? Защото се надявам пак да видя Ню Орлеан. Защото се надявам и защото предпочитам да плавам през пъкъла, отколкото да запратя в пъкъла моята лелеяна и бленувана надежда. Императоре, ти никога не ще изпаднеш в затруднение да си намираш гладиатори. Най-хубавите и най-гордите мъже ще ти се молят: „О, любими, възхитителни императоре, позволи ми да бъда твой гладиатор!“

30

Разбира се, че мога да работя тук. Нали тук работят и други? Та аз го виждам с очите си. Каквото може другият, мога и аз. Човешкият инстинкт за подражание създава герои и роби. Ако човекът не умира от ударите на камшика, ще ги преживея и аз. Виждаш ли, ето този, който върви право срещу картечния огън, дяволите да те вземат, това е храбрец, проклет да съм, ама на такъв трябва до земята да се поклониш, такъв дързък смелчага, че окото му не мига. Разбира се, че и аз мога. И така войната продължава, и мъртвешките кораби плават, всички по еднаква рецепта. Хората имат само един шаблон, по който вършат всичко. И то върви толкова гладко, че няма нужда да си напрягат мозъка и да измислят друга рецепта. Няма нищо по-лесно от отъпкания път. Чувствуваш се така сигурен. Подражанието е виновно, че през последните шест хиляди години човечеството не е направило никакъв прогрес, а живее, въпреки радиото и самолетите, в същото варварство, както в началото на европейската ера. Тъй го е направил бащата, тъй го прави след него и синът. Край. Което е добро за мен, бащата, то е също тъй добро и за тебе, сополанко. Светата конституция била добра за Джордж Вашингтон и за борците на революцията, твърде добра е и за нас. А конституцията е добра, защото е издържала ето вече сто и петдесет години. Но и конституции, които са имали някога в жилите си огнена кръв, придобиват с времето артериосклероза. И най-добрата религия един ден става езическо суеверие, никоя религия не прави изключение. Само онова, което направиш различно от досегашното, само онова, замислено и създадено срещу съпротивата на бащите и светците, и отговорните, е довеждало човечеството до нови перспективи и е пробуждало вярата му, че някой далечен беден ден той ще тръгне напред. И този далечен ден ще стане видим, ако хората не вярват вече сляпо в институциите и авторитетите…

— Какво зяпаш? А как те казват, носачо?

Моят огняр бе слязъл долу и ръмжеше, обзет от лошо настроение.

— Името ми е Пипип.

Изглежда, че това малко подобри настроението му.

— Да не си персиец?

— Не, абисинец съм. Майка ми беше персийка. Те хвърлят умрелите си на лешоядите.

— А пък ние на рибите. Майка ти е била май съвсем порядъчна жена. Моята беше една дърта проклета курва. Но ако ме наречеш курвенски син, ще ти фрасна един по муцуната.

Значи беше испанец. Ако те кажат три думи, двете са „курвенски сине“. От степента на приятелството зависи дали ще посмееш някому да кажеш, че майка му била курва за грош. И колкото си по-близо до истината, толкова е по-голяма вероятността внезапно да получиш нож в ребрата. А колкото си по-далече, толкова по-охотно ще чуеш отговор: „Muchas gracias, Senor, много благодарности, моля, не се притеснявайте, винаги на вашите услуги“. Никой не притежава тъй деликатно и детински глупаво чувство за чест, както най-мръсният пролетарий. И ако някой ден пролетариите го проявят там, гдето му е мястото, те ще бъдат щастливци. Днес то вирее там, гдето другите очакват да го видят, защото те могат тъй да си играят с него, само за собствено предимство. Каква нужда имаш ти от чест, пролетарий? От заплата имаш нужда ти, от добра заплата, тогава честта идва от само себе си. А ако притежаваш и фабрика, спокойно можеш да предоставиш на другите честта; едва тогава ще узнаеш колко малко работа им върши тя…

Огнярят от предишната вахта изтегли сега от огъня един дебел нажежен болт и го сложи в кофа с прясна вода. С морска вода не можеш да се миеш, тя е годна само за охлаждане на сгурията. После почна да се мие с пясък и пепел, защото и той нямаше сапун.

Котелното помещение се осветяваше от две лампи. Едната висеше пред манометъра, за да може огнярят да следи и регулира налягането на парата. Другата лампа бе окачена в един ъгъл и чакаше носача. В този свят на мъртъвци човек не знаеше, че има земя, не знаеше, че има ацетиленови лампи, лампи за изкуствен газ, газолинови фенери, спиртни фенери, да не говорим за електричество, което много лесно може да се произвежда с едно динамо. Но всеки цент, похарчен за „Йорике“, беше пропиляна пара. Би било глупаво да храниш рибите с пари, екипажът им стига. А тукашните лампи са били сигурно намерени при разкопките на древния Картаген.

Който иска да изучи формата им, да иде в някой музей, да разгледа отдела за Рим и между грънчарските изделия ще намери и тези лампи. Лампата се състоеше от един съд с втулка, в която бе втикната стиска пакли. Съдът се пълнеше с онази течност, която служеше и за легендарното осветително съоръжение в каютата, и носеше заблуждаващото наименование петрол. Четири пъти на час паклите трябваше да се подрязват, понеже се овъгляваха и пълнеха котелното помещение с непрогледен гъст чер дим, в който саждите летяха в плътен облак като скакалци в Аржентина по време на природно бедствие. Измъкваш паклите с голи пръсти, затова още след първата вахта те са вече опърлени. А когато си служиш с лампата в бункера за въглища, нямаш там възможност да я оправяш, иначе трябва да се връщаш в котелното и да я палиш наново.

Днес Станислав бе изкарал вече двойна вахта. Какво означава това, скоро ще ви стане ясно. И макар че едва ли бе в състояние да лази, той остана още цял час с мен в котелното. Огнярят обслужваше девет пещи. А носачът мъкнеше въглища за всички тези девет пещи. Но преди да ги пренесе, трябваше да свърши други работи. И понеже огънят не се съобразява с тези работи и тутакси изплюва на манометъра или изпищява чак до мостика недоволството си, че си го занемарил, трябваше да напластиш в котелното значителен запас от въглища. Вахтата, която се сменя, оставя на новопостъпващата този запас, а пък новата вахта е длъжна да предаде на следващата същото количество. Запасът може да се набави с нечовешко напрежение на силите през двата средни часа от всяка вахта — при моята от един до три. От дванадесет до един вършиш подготвителните работи, а в три започваш да вдигаш пепелта с носача от новата вахта. А за два часа си длъжен да примъкнеш всички въглища, които поглъщат деветте огньове на движещия се с пълен ход кораб. Ако въглищата се намират в предните бункери близо до огъня, извличането им изисква мощния труд на един здрав, силен и добре охранен работник. Но ако са там, гдето обикновено ги държаха на „Йорике“, нужен бе трудът на трима или четирима силни работници. Тук тая работа трябваше да върши само един. И я върши. Нали е мъртвец. Той може всичко. И никой не те подтиква по-безогледно, никой не ти казва по-оскърбително: „Кекаво куче! Ще ти дам да разбереш!“ от твоя другар — мъртвец, твоя другар — пролетарий, твоя другар по камшици. И робите в галера имат гордост и чувство за чест, имат гордостта, че са добри галерни роби и „ей сега ще ти покажат“ какво могат. А когато върху него благосклонно се спре погледът на човека с бича, той е тъй щастлив, сякаш лично кайзерът му е окачил орден на гърдите.

Огнярят насипа три пещи, като прескачаше по две. После отвори три други между тях. Над всяка пещ с тебешир бе написан номер, от едно до девет. Като свърши с първите, на реда дойде пещ номер три. Тя беше изгоряла и с един тежък дълъг железен прът той разтърси сгурията от скарите. Шлаката се бе захванала здраво. А от огъня струеше бясна горещина. С всяко изтръскване на сгурията тя ставаше все по-мощна, защото нажежената шлака се трупаше пред вратите на пещите и нагряваше котелното като нагорещена печка. Огнярят и аз бяхме само по панталони, нищо друго. Той бе обул на бос крак разпрани налъми, а аз имах обуща. Сегиз-тогиз огнярят подскачаше и изтръскваше попадналите по краката му живи въглени. Бе увил ръката си с парцали от чували и държеше ръжена с парче кожа от един стар куфар. Накрая жегата, която струеше от сгурията, стана толкова непоносима, че огнярят трябваше да се дръпне от огъня. Аз гасих шлаката с вода от една каца. Експлозивно избухналата водна пара накара и двама ни да отскочим назад до стената. А не можеш да охлаждаш всяка шлака поотделно, щом я изтеглиш от пещта, защото по време на гасенето огнярят не може да работи. То ще продължи цяла вечност, огънят ще отслабне, а парата ще се смъкне толкова долу, че половин час трябва да работиш като луд, за да я дигнеш пак. Тя спада моментално, а се дига бавно и с мъченически труд.

Всичко на „Йорике“ служеше само да утежнява живота и труда на екипажа. Котелното беше прекалено тясно. Много по-тясно от дължината на каналите в пещта. И когато мушка ръжена в огъня и го изтегля, огнярят упражнява феноменални акробации с пръта, защото той все опира в задната стена. И често при тези танци се случваше да се спъне и падне върху куп въглища. Удряше кокалчетата на пръстите си ту в стената, ту във вратите на пещта. А ако пада и инстинктивно потърси опора, хваща нажежената сгурия или зачервения ръжен. Случва се, особено при силно люлеене на кораба, да падне с лице в шлаката или върху горещия ръжен, или върху вратата на пещта, или с боси крака да стъпи върху изтеглената нагорещена скара. Веднъж, при едно неочаквано мощно разлюляване на черупката, моят огняр се плъзна и падна с голи рамене в бяло нажежената шлака пред пещта. Кораб на мъртвите, yes, Sir. Има мъртвешки кораби, които създават труповете в себе си, има мъртвешки кораби, които ги създават навън, има и мъртвешки кораби, които ги създават навсякъде. „Йорике“ ги правеше всякакви, тя бе добър мъртвешки кораб.

Щом сгурията се извади и угаси, в пещта се хвърлят нови въглища.

Носачът трябва да избере от купа хубави, не прекалено големи буци, за да се разгарят лесно, и огънят да се засили бързо. Въглищата, които горяхме на „Йорике“, бяха най-евтините и най-лошите и даваха малко топлина. И носачът трябва да примъкне невероятно огромни количества, за да се поддържа парата. Сетне огнярят проверяваше другите пещи, докато аз трупах шлаката покрай стената, за да не пречи.

Другият огняр се беше измил, но все под угрозата да го удари или опърли горещият ръжен или да го изгори някое подскачащо парче сгурия. Това не го тревожеше особено, той беше мъртъв. Сега то можеше и нагледно да се констатира. От миенето с пясък и пепел лицето и тялото му бяха станали чисти. Но нали не можеше с тях да си измие и очите, около тях имаше широки черни кръгове. Те придаваха на лицето му подобие на мъртвешки череп, още повече че от недохранване и прекомерен труд бузите бяха хлътнали дълбоко. Той навлече панталона и продупчената риза и запълзя нагоре по стълбата. Хвърлих за миг поглед и видях как направи номера на змията.

В това време Станислав мъкнеше въглища, за да ми остави поне малко запас. Сетне дойдоха на реда пещи номер шест и девет. Когато бе изстъргана и напълнена шестата, а другите подготвени, за да се чисти и деветата, дойде Станислав и ми рече:

— Аз съм гроги. Повече не мога. Душа се тук непрекъснато петнадесет часа. В пет пак трябва да дигам пепел. Добре, че дойде ти, иначе бяхме загубени. А сега ще ти призная, че сме само двама носачи, ти и аз. И всеки от нас има не по две вахти, а по три, а и по един час на всяка вахта извънредно за изтегляне на пепелта. А пък утре, също извънредно, ни чака цяла планина пепел, която лежи на палубата, защото в пристанището е забранено да я изхвърляме. Ще ни струва още по четири часа на всекиго от нас.

— Все извънреден труд: двойна вахта, изхвърляне на пепелта от палубата и вдигане на пепел от пещите — казах аз.

— Да, все извънреден. Ако ти прави удоволствие и обичаш да пишеш, можеш да си отбелязваш всичките извънредни часове. Ама няма кой да ти ги плати.

— Но ние така се уговорихме.

— При нас не важи как сте се уговорили. Важи само туй, което дрънка в джоба ти. А за джоба си ще получаваш винаги само аванс, аванс, аванс. Винаги толкова, колкото да ти стигнат да се напиеш и може би за чифт налъми или за една риза, не повече. Ако имаш порядъчен вид и можеш да вървиш спокойно по улицата, има вероятност и да останеш жив. Разбираш ли сега номера? Нямаш възможност да се чупиш. За това ти трябват пари, цели панталони, цяло сако, цели обуща и документи. Няма да ги получиш. Няма да останеш жив. Ако слезеш, той ще накара да те заловят като дезертьор. Ти си в ръцете му, с твоите дрипи и без документи. Ще ти смъкне за дезертьорството две или три месечни заплати. Той може. И го прави. Тогаз на колене ще го молиш за един шилинг за ракия. А ракия ти трябва. Понякога боли да бъдеш мъртвец, макар и отдавна да си свикнал. Лека нощ. Няма да се мия, не мога да си дигна ръката. Не допускай да ти падне скара, това коства кръв, Пипип. Лека нощ.

— Света богородице, развратниче Гавраил, Йосиф и Ариматей, шопари, кютюци мръсни, пърчови рога, дяволът да ви издъни…

Огнярят крещеше като луд и вземаше още по-мощен старт, за да изригне нова серия клетви и ругатни, та и обитателите на пъкъла да почервенеят от срам. Не остана нищо от възвишеността на господа му, от девствената чистота на небесната царица и от мъдрото достолепие на светиите. Те потънаха в уличната смет и фъшкиите ги завлякоха в канавката. Адът бе загубил за него своя ужас, не можеше и да го улучи вече най-страшното проклятие на небето, защото на моя въпрос:

— Какво става, огняр? — той ревна като звяр, жаден за кръв.

— Шест скари са паднали. Свети курвенски…

31

На излизане Станислав бе казал, че падането на скара коства кръв. Имаше предвид само една. Сега те бяха шест. Да се нагласят и шестте костваше не само кръв и не само ожулени парчета месо и опърлени парцали от кожата, то костваше кървава сперма, разтегнати сухожилия, мозъкът на костите ти изтича като водниста лава, ставите пукат като дърво, което се чупи. И докато ние работехме като затъпели червеи, парата падаше и падаше, и падаше. И ние вече виждахме труда, който ни предстои, за да я дигнем пак. Тя едвам пълзеше и се давеше в нашата бракма, докато ние се давехме със скарите. От оная нощ аз стоя по-горе от боговете. Не могат вече да ме прокълнат. Аз съм свободен, мога безнаказано да върша или да не върша всичко, тъй както ми се ще. Мога да проклинам боговете, мога да псувам, мога да постъпвам, както ми се харесва. Никой човешки закон, никоя божия заповед не може вече да влияе на моите действия, защото вече не могат да ме прокълнат. Адът е рай. Никое чудовище в човешки образ не може да измисли адски мъки, които да ме уплашат. Както и да е скалъпен адът, той е избавление. Избавление от ужаса на падналите скари в „Йорике“.

Никога скипърът и двамата офицери не са идвали в котелното. Никой не влиза доброволно в тази преизподня. Те дори заобикалят, ако трябва да минат край входната шахта. Инженерите се осмеляваха да пристъпят в котелното само когато „Йорике“ си лежеше тихо в пристанището и Черната банда почистваше, сваляше тръби, лъскаше машинната зала или вършеше друга такава мръсна делнична работа. Дори и тогава инженерите се отнасяха дипломатично с черните бандити. Защото те винаги и всякога бяха способни да халосат инженера с чук по кратуната. Какво означаваше за Черната банда затворът, карцерът или палачът? За тези работи те не даваха пукнат грош.

От машинната зала до котелното помещение водеше тесен нисък ходник, свит между котела и стената на десния борд. От машинната зала го делеше тежка желязна малка вратичка, която бе Водонепроницаема — ако нещо на „Йорике“ можеше да се нарече водонепроницаемо. Идеш ли от машинното, минаваш люка, слизаш множество стъпала и стигаш до ходника, широк само три фута и толкова нисък, че трябва да вървиш съвсем наведен, за да не си блъснеш главата в железните, остроръбести напречни ребра. Ходникът, като всичко друго на „Йорике“ и като котелното, денем и нощем бе тъмен като рог. На всичкото отгоре той беше горещ като висока пещ. Ние, носачите, се оправяхме в него със затворени очи, защото той спадаше към специалните средства за мъчение. От бункерите при машинната зала мъкнехме и прехвърляхме през този ходник до котлите по няколко стотици тонове въглища. Познавахме като очите си този път на Голгота и неговата лабиринтна тайна. Други хора не го познаваха толкова добре.

Ако парата падне значително, по-долу от сто и тридесет, вахтеният инженер трябваше да стори нещо. Затова му плащаха. Първият инженер също не влизаше в котелното. По време на път никога. Една счупена плешка го беше научила, че по време на плаване не бива да досажда на Черната банда. Той само викаше отгоре, от палубата: „Парата пада!“ И изчезваше. Защото отдолу идеше рев: „Проклето от бога курвенско куче, знаем го и сами. Слез долу, свиньо, ако си го просиш.“ А към изходния люк политаха и буци въглища.

Не говори на работника за благоприличие, учтивост и етикеция, ако същевременно не му създадеш условия да остане благоприличен и учтив. Мръсотията и потта оставят незаличими следи повече вътрешно, отколкото отвън.

Вторият инженер бе още сравнително млад, вероятно около тридесет и шест. Беше голям кариерист и много искаше да стане Първи. Мислеше, че най-добре ще докаже усърдието си, като гони Черната банда, особено когато „Йорике“ се намираше в пристанище, понеже той командуваше тогава машините. Той бе лош ученик и му бе трудно да се научи — всъщност никога не го стори — как да се държи с Черната банда на „Йорике“. Има инженери, които хората от котелното обожават. Някога познавах един скипър, когото почитаха като бог. Всеки ден този скипър лично отиваше в кухнята: „Кок[1], искам да видя яденето, което ще получават днес огнярите и носачите на въглища. Искам да го опитам. Това е боклук. Хвърляй го зад борда. Огнярите и носачите карат кораба, никой друг.“ А като срещнеше някого от тях на палубата: „Носач, как беше яденето днес, достатъчно ли е месото? Стига ли ви млякото? За довечера имате извънредна порция сланина с яйца. Редовно ли ви носи долу юнгата студения чай, както съм му наредил?“ И забележително, огнярите и носачите на този кораб имаха такова държане, че можеше да ги поканиш на легационен бал.

Когато при поставянето на скарите парата падаше и падаше, през ходника дойде вторият инженер, който беше на вахта, надникна покрай кьошето на котела и рече:

— Какво става с парата? Черупката ей сега ще спре.

Тъкмо в този момент огнярят държеше в ръка нажежения до червено ръжен и се опитваше да закрепи едната скара. Със страшен рев, с кървясали очи и запенена уста той се изправи и замахна като безумен с горещия лост към инженера, за да го шибне по тялото. Но инженерът като стрела изчезна зад ъгъла и профуча към ходника. В бързината той не премери височината му и си тресна черепа в едно от напречните ребра. Огнярят улучи мястото, гдето преди миг стоеше инженерът. Ударът беше тъй мощен, че от изолационната преграда на котела отскочи едно масивно парче, а прътът се изкриви. Но човекът не преустанови преследването. Той се втурна с пръта като бесен и щеше безмилостно да го пребие и сплеска, ако инженерът, облян в кръв от блъскането в железните греди, не бе достигнал стъпалата и не бе тръшнал и залостил след себе си люка.

Инженерът не подаде рапорт за случката, също както никой подофицер или офицер, получил на четири очи плесник от някой прост войник, не го докладва, за да не признае, че изобщо, е могло да му се случи. Ако инженерът докладва, щях като свидетел да се закълна, че инженерът дошъл и поискал с един гаечен ключ да претрепе огняря, оня му казал да си върви, че си е вързал езика на фльонга и на излизане той в пиянството си се спънал и си разбил главата. И то не беше лъжа. Остави другото, ама огнярят е мой спътник в страданията. И когато другите блеят: „Right or wrong, my country“[2], то и аз, дявол го взел, имам правото и задължението да извикам: „Прав или крив, този е мой съпролетарий!“.

На следния ден първият запита втория как си е спечелил дупката в кратуната. Запитаният разказа истината. Но първият, хитър момък, не подаде рапорт, а казал на втория:

— Дяволски късмет сте имали, човече. Не се опитвайте втори път. Не се показвайте, щом има паднали скари. Надзърнете от шахтата, но не издавайте дъх. Нека парата да пада, колкото си ще, дори и коритото да спре. Ако слезете долу, докато скарите са още вън, пък и през следващия половин час. Ще ви пребият безмилостно и ще ви хвърлят в пещта. Никой няма да научи къде сте останали. Предупреждавам ви.

Пък и вторият не беше чак такъв кариерист, че да не вземе присърце това предупреждение. Никога вече той не слезе в котелното, когато имаше паднали скари, а ако наминеше в друго време, понеже парата клечи долу и не ще да се дигне, той влизаше, не произнасяше ни сричка, гледаше манометъра, постояваше малко, черпеше огняря и носача с цигара и после казваше:

— Имаме мискински въглища, дори златен да беше огнярят, пак няма да държи парата.

А огнярите не са идиоти и естествено разбират веднага какво иска инженерът, и правят най-доброто, което могат, за да вдигнат парата. Не само другите хора, и огнярите имат спортно чувство. Обаче никой работник не трябва да се оплаква от своите началници, те винаги са такива, каквито той е заслужил и сам си е създал. Да нанесеш навреме един добре прицелен и сполучлив удар е по-добре, отколкото дълга стачка или постоянни ядове. Дали на работниците прикачат прозвището „грубияни“, това може да им бъде безразлично. Трябва да ги респектираш, туй е най-важното. Само не бъди боязлив, пролетарий. Колкото и зле да говорех за „Йорике“, за едно нещо тя заслужаваше да бъде увенчана с лаври: тя беше отличен учител. Половин година на „Йорике“ и за теб вече няма кумири. Помогни си сам и не се осланяй много на другите. Да поставяш паднали скари не е удоволствие дори на някой нормален кораб, както по-късно от личен опит узнах. То винаги си е работа за яд. Но нищо повече. Обаче на „Йорике“ тая работа се вършеше с кръв.

Всяка скара тежеше около четиридесет до петдесет кила. Те лягаха на щифтовете върху един напречен трегер отпред и друг в края на горивния канал. Трегерите са били някога добри и нови, но то било отдавна, още по времето, когато при строежа на Вавилонската кула избухнала голямата стачка и настанало онова езиково смешение, което на „Йорике“ бе достигнало връхната си точка.

Нищо чудно, че в дългия промеждутък от време тези трегери бяха загубили опорното си действие. Те бяха прегорели. Скарите лягаха само върху нищожни следи от тези прегорели греди. При разбиването на сгурията ти стигаше само на милиметър непредпазливост или пък шлаката да е залепена здраво, и ето че скарата се плъзне и падне в пепелта. А тя е нажежена и трябва да я ловиш от пепелта с един чудноват инструмент, който наричаха клещи за скари и тежеше около двадесет кила. Уловиш ли решетката, трябва да я дигнеш в горивния канал и да я поставиш на старото й място. И понеже в течение на хилядолетията напречните греди бяха прегорели, спаружените останки от тях, на които скарата трябваше да легне, бяха широки по-малко от половин цол. Закрепиш ли я сполучливо отпред, тя се плъзга отзад и пак пада в пепелта. Пак я ловиш и втори път се опитваш да я наместиш. Сега тя благополучно ляга отзад, но отпред не достига остатъка от трегера и пак се смъква. А падне ли от единия край, поддава и другият, и цялата скара скача в пепелта. И тази процедура трябва да се повтаря, докато по щастливо съвпадение на множество щастливи обстоятелства скарата и от двата си края се намести на тясната площ от този половин цол.

Ако се касае само за една скара, и това пак беше най-лошото, което човек може да си представи. Но понякога, като я ловиш и наместваш, удариш съседната скара, а тя последва зова на първата и също тъй послушно се смъква в пепелта, повличайки след себе си и още една. При слагането на последната пада пък следващата, която се е крепяла само на милиметър и с копнеж е чакала цял час, за да има най-сетне и тя основание да се плъзне в пепелта и да участвува в танца.

По същото време естествено огънят в канала весело си гори, скарите са нажежени, клещите са нажежени, ръженът, с който при наместването трябва да подпираш скарите отдолу, също е нажежен, а скарите имат тежина, която представлява значителен товар, дори ако те са студени като лед и би могъл да ги носиш пред себе си на ръце. Не бива да работиш непрекъснато около скарите, понеже трябва да обслужваш и останалите пещи, за да не угаснат. В това време целият запас от въглища в котелното изгаря и трябва да мъкнеш нови.

Когато най-после наместихме шестте скари и никой не се осмеляваше дори да застане близо до вратата на пещта, за да не разтърси решетките и да не ги люшне наново от тесните им подпори, ние и двамата се строполихме безжизнени върху един куп въглища. Безжизнени е вярното означение, защото за половин час бе угаснала у нас всяка искрица живот. Течеше кръв, а ние не усещахме. Кожата по мишците, ръцете, гърдите и гърба бе опърлена на ивици и големи петна, а ние не усещахме. Нямахме вече сили да дишаме.

Накрая се върна едно дихание от живота и ние пак трябваше да дигаме парата. Трябваше да се влачат въглища от най-далечните кьошета на кораба, защото бункерите бяха разположени там, гдето ще заемат най-малко пространство. Товарните трюмове бяха главното. Заради тях плаваше „Йорике“, заради тях плава всеки кораб. Въглищата, храната на кораба, са странична работа, както е и храната на екипажа. Въглищата се струпват там, гдето има свободно кътче, което не може да се използва за товар, и ние ги пренасяхме оттам. За една вахта от четири часа деветте пещи на „Йорике“ изгаряха повече от хиляда четиристотин и петдесет пълни тежки лопати въглища. И всички тях трябваше да домъкна тук, и то наред с ваденето на сгурията, наред с изтеглянето на пепелта, наред с вдигането й на палубата, а в прокълнатите вахти и наред с наместването на скарите.

Всичко това трябва да свърши само един носач на въглища, най-мръсният човек от екипажа, най-презреният, който няма нито дюшек, нито одеяло, нито възглавница, нито чиния, нито вилица, нито чаша, трябва да го свърши един човек, който не може да се нахрани до насита, защото компанията твърди, че иначе би била неконкурентоспособна. А компаниите трябва да бъдат конкурентоспособни, за това се грижи дори държавата. Затуй пък тя още по-малко се грижи дали хората остават конкурентоспособни. Та не може едновременно и двете — компании и работници — да направиш конкурентоспособни.

В четири смениха моя огняр. Мен не. В пет без двадесет отидох да събудя моята смяна, Станислав, за да дигаме пепел. Той спеше като пън.

Станислав бе дълго време на „Йорике“. Бе свикнал. Ако някой, може би пътник в луксозна кабина, подтикнат от любопитство мине край шахтата за котлите, първата му мисъл ще бъде: „Как е възможно тук да работят хора?“

Но веднага онзи, който му е винаги под ръка и му прави живота поносим, шепне на ухото: „Те са свикнали и не забелязват нищо.“

С тези думи може всичко да се извини. И се извинява. Както не може човек да свикне с белодробната туберкулоза, както не може да свикне с постоянен глад, така и не може да свикне да понася нещо, което още от първия ден му причинява физически и душевни мъки, непоносими за всекиго. С недостойния израз: „На това те са свикнали!“ извиняват и бичуването на робите.

Станислав, един як момък, не беше свикнал, аз нямаше никога да свикна, а и никога не съм виждал човек, свикнал на мъки. Нито хора, нито животни могат да свикнат на страдания, телесни и душевни. Те само затъпяват и това се нарича навик. Но аз не вярвам, че един човек може да е затъпял дотолкова, че да не копнее за избавление, да не носи в сърцето си вечния повик: „Надявам се, че моят освободител иде!“ Свикнал е само този, който вече няма никаква надежда.

Надеждата на робите е могъществото на господарите.

— Стана ли пет? — рече Станислав. — Та аз току-що легнах. — Той още бе така мръсен, както се бе качил горе. И сега не може да се измие. Бе прекалено уморен.

— Искам да ти кажа, Станислав, че не мога да издържам. В единадесет не мога да вдигам пепел и в дванадесет да те сменя. Ще се хвърля през релинга.

Станислав седна в койката, погледна ме сънливо, прозина се и рече:

— Недей. Аз не мога да върша и твоята вахта. И аз ще се хвърля през релинга. Веднага след тебе. Не. Няма да го направя. По-добре да туря под котела сливов мармалад. Всичко ще иде по дяволите, и те няма вече да имат възможност да хванат никого. Ама че кеф. Какъв панаир ще стане със сливовия мармалад.

Бедният Станислав още спеше. Поне така си мислех.

[1] Корабен готвач (англ.). ↑

[2] Права или крива, това е моята родина! (англ.). ↑

32

В шест часа сутринта моята вахта свърши. Не можах да оставя на Станислав никакъв запас от въглища. Не можех вече да държа лопатата. Нямах нужда от дюшек, от одеяло, възглавница и сапун. Паднах в койката както си бях, омацан, мазен и потен. Панталоните ми бяха завинаги погубени, също и ризата, и обущата. Зацапани дебело с масло, въглищен прах и петрол. Обгорели на дупки, опърлени, съдрани. А като застана сега на релинга в първото пристанище, сред редицата на останалите джебчии, грабители и избягали затворници, няма да се различавам от тях. Сега аз също имах затворнически дрехи не можех вече да сляза от кораба, веднага ще ме заловят и докарат обратно. Бях станал част от „Йорике“ и трябваше да вървя с нея на провал и смърт. Нямаше вече избавление.

Някой ме разтърси и ми крясна в ухото:

— Закуската!

Няма на света закуска, която би била в състояние да ме дигне от койката. За какво ми е закуска, за какво ми е ядене? Едно черно, плътно, мъгляво, тежко, неподвижно нещо. Мнозина казват: „Така съм уморен, че не мога да си мръдна пръста.“ Но те не знаят какво значи да си уморен. Да си мръднеш пръста? От умора не можех да затворя напълно клепачите си. Очите ми бяха полуотворени и аз възприемах мътната дневна светлина като тягостна болка, но не можех и не можех да си затворя клепачите. Те не се затваряха сами, не и по моя воля. Защото не можех да си събера и волята. Не изпитвах желание, а само някакво угнетяващо неприятно чувство: „Нека да се махне тази светлина.“

И когато не мислех, а без съпротива чувствувах: „Какво ти пречи светлината?“, тежката желязна кука на един товарен кран ме дръпна нагоре, лостът се изплъзна от ръката на краниста, аз профучах от трийсет метра височина, пльоснах тъпо върху товарния кей, а гъста тълпа от хора се втурна върху мене и крещеше: „Ставай, единадесет без двадесет, ще вдигаме пепел.“

Когато изхвърлихме пепелта, донесох от кухнята обеда. Изядох няколко сливи, които плаваха в някаква синя нишестена лига и се наричаха „пудинг“. Бях премного уморен да ям друго. Не се мих, тъй постъпих на вахта. Когато в шест вечерта пак ме смениха, пак бях преуморен, за да се мия. Вечерята беше студена и безвкусна. Това не ме трогна. Аз се сринах в койката.

Това трая три дни и три нощи. Нямах никаква друга мисъл, освен: единадесет до шест, единадесет до шест, единадесет до шест, единадесет до шест. В това понятие се концентрираше за мен представата за всемира и съзнанието за собствената личност. Бях угаснал. Вместо моето Аз нямаше нищо друго, освен единадесет до шест. Два неизразимо болезнени вика бяха чудовищно врязани в онова, което някога е било мозък, плът, душа, сърце. Те причиняваха страдание, което бе пронизващо остро. Може би такава крещяща болка изпитва човек, ако със стоманено перо драскат по голия мозък. Виковете идеха винаги отдалече, бяха винаги същите, винаги еднакво свирепи и болезнени: „Ставай, единадесет без двадесет! — Свети изнасилени разпътни — скарите паднаха!“

Като изминаха четири дни и пет нощи, аз огладнях, ядох и започнах да свиквам.

— Не било чак толкова лошо, Станислав — казах аз, когато отидох да го сменя. — Кюфтетата са екстра. Само да имаше малко повече мляко. Е, запасът, който ми оставяш, също не можеш да наречеш прочут. Ще се закачи на зъба само на пещ номер едно. А как може да се изкрънка от първия един ром?

— Много лесно, Пипип. Изглеждаш достатъчно грохнал. Ще ти повярва. Отиваш сега горе и казваш, че ти е разстроен стомахът и все повръщаш. Кажи, че не можеш да идеш на вахта, повръщаш зелено. Тутакси ще отмъкнеш една винена чаша. Два пъти в седмицата можеш да припкаш горе с тази рецепта. По-често не, няма да хване. Ненадейно ще ти налее рома наполовин с рициново масло, а ти ще забележиш това едва когато го изгълташ. А не можеш да плюеш в каютата му, после трябва да я чистиш. Хайде наздраве. Не давай другиму рецептата. Тя е само за нас двамата. Огнярите си имат отделна. Но не я казват, мошениците.

Аз все повече свиквах.

Сетне настъпи и времето, когато пак дойдох на себе си и не в помрачено от умората съзнание, а съвсем сухо кряснах на втория, че ако веднага не напусне котелното, да ме запрати беззащитен през борда, ако не халосам един чук по челото и един болт по темето на идиотската му кратуна, и че този път няма да ни се изплъзне през ходника.

А и наистина нямаше да се изплъзне. Такова чувство имаше и той. В ходника бяхме измайсторили една желязна щанга, така, че тя едва се крепеше. От задната стена на котелното към нея извеждаше един шнур. Побегне ли, единият от нас веднага ще скочи към шнура и ще го дръпне. Щангата ще загуби равновесието си и тъй ще му препречи пътя, че той е в капана. А дали изобщо ще се измъкне жив или само с начупени крайници, зависеше изключително от броя на падналите скари.

Понякога минаваха пет вахти, без да падне ни една скара. Но и скарите прегаряха и трябваше да се сменят с нови, защото огънят пропадаше долу. Сегиз-тогиз имахме късмет, че при наместването на новата се смъкваше само една съседна и ние с търпение и кръв се отнасяхме с двете така благоговейно, че се отървавахме само с тях. Но затова пък идеха още по-сурови изпитания, когато падаха не само шест, а осем скари, и не само в един канал, а в два или три, и то все в една вахта. Вярвайте, милост за нас нямаше.

Когато отивахме на Златния бряг, попаднахме на едно време, ама какво време! Господ да те пази! Чиста работа. Веднъж баките със супа и гулаш хвръкнаха от средата на кораба чак в каютата. И това бях жив да видя.

А пък как се дига пепел! Откачиш тежката кофа и я носиш в ръчички през палубата към пепелната шахта. Но преди да стигнеш там с любимата кофа. „Йорике“ се врътне като пияна, и ти, прегърнал я, хвърчиш през цялата палуба и хоп до стълбата. Надигне ли си „Йорике“ кърмата, ти, все още здраво с кофата в ръце, се озовеш долу на предната палуба. Оголи ли носа си, изтрополяваш към кърмата и се търкаляш нагоре и надолу по цялата задна палуба, а първият офицер крещи от мостика:

— Хей, носач, ако искате да скачате през борда, по-живо, никой не ви задържа, но оставяйте кофата тук. Тя не ви трябва да ловите риба.

Долу пред пещите е също много по-задушевно. Ако огнярят тъкмо иска с добре заучен замах да хвърли пълна лопата, обръща се внезапно и ти запраща въглищата право в лицето или между карантиите. При следващата вълна той не стига и до замаха, а сам лети с лопатата си върху куп въглища, изчезва в него и изплува едва когато „Йорике“ отново се наклони.

Удоволствието е още по-голямо в горните бункери, защото там има повече свобода за движение. Благополучно си натрупал двеста лопати от шахтата на десния борд и тъкмо започваш да ги хвърляш към шахтата на котелното. Хоп, „Йорике“ ляга на ляв борд. И носач, лопата и всичките му хубави двеста хвърлея въглища в дива бъркотия се отърсват наляво, „Йорике“ се оправя и си плава спокойно, ти се уравновесяваш и решаваш да изхвърлиш двестате лопати в шахтата. И тъкмо си метнал долу една лопата, за разнообразие „Йорике“ ляга на десен борд, цялата бъркотия, с носача в средата, мете към десния борд, отгдето е дошла. Но сега надхитряваш добрата „Йорике“. Няма време да се замисляш, шибваш веднага десет-петнадесет лопати в шахтата на десния борд, сетне препускаш бърже на ляво и когато лавината пак се изсипе при тебе, тутакси още петнадесет лопати в шахтата и отново като дявол към десния борд, лавината след теб, петнадесет лопати в шахтата и ето ти въглищата пред котела.

Носачът на въглища трябва да разбира от навигация също като капитана, иначе в такова време няма да смъкне до котлите и едно кило. Разбира се, цялото му тяло става кафяво и синьо, носът раздран, глезените пребити, ръцете и мишците изподрани. Весел е моряшкият живот, хой-хо!

Още по-весело е, че по седемте морета плават стотици „Йорики“, стотици мъртвешки кораби. Всички нации имат мъртвешки кораби. Най-гордите компании, които високомерно ветреят най-хубавите флагове, не се срамуват да експлоатират мъртвешки кораби. За какво плащат застрахователните премии! Не за удоволствие. Всичко трябва да носи печалба.

По седемте морета плават много мъртвешки кораби, защото има много мъртъвци. А откак водихме Великата война за свободата, има най-много мъртъвци. За онази свобода, която принуди човечеството да има паспорти и свидетелства за националност, за да му докаже всемогъществото на държавата. Бе победена епохата на тираните, ерата на деспотите, на абсолютните владетели, на кралете, кайзера и техните лакеи и метреси, а победител стана ерата на един по-голям тиран, ерата на държавния флаг, ерата на държавата и нейните лакеи.

Издигни свободата в религиозен символ и тя лесно ще развихри най-кървавите религиозни войни. Истинската свобода е относителна. Никоя религия не е относителна. А най-малко относителна е жаждата за печалби. Тя е най-старата религия, има най-добрите попове и най-хубавите черкви. Yes, Sir.

33

Ако си толкова съсипан от работа, та не можеш да си кажеш името, никак не те е еня за това, което се върши около теб. Нека да става каквото ще, само да се стовариш в койката и да спиш. Можеш така да капнеш, че преставаш да мислиш за съпротива, преставаш да мислиш за бягство, преставаш да мислиш за умората. Ставаш машина, ставаш автомат. Около теб могат да грабят и убиват, ти не виждаш, не чуваш, само спиш, спиш и нищо друго.

Стоях замаян на релинга и спях прав. Наблизо се въртяха множество фелуки[1] с чудновато островърхите си платна. В това нямаше нищо особено. Винаги около нас се навъртаха такива. Рибари, контрабандисти и с всякакви други занимания, за каквито не смееш дори да си помислиш.

Аз трепнах и се свестих. Не можах да схвана какво ме разтърси. Сякаш някакво мощно бучене. Но после съзнах, че не беше бучене, а някаква тежка тишина и покой. Машината бе спряла да работи, а то предизвиква странни чувства. Ден и нощ чуваш тропота и грохота на машината, в котелното тя трещеше като буреносен гръм, в бункерите като тъпо тежко чукане, в каютата като въртящо се пулсиращо пухтене и туптене. Вмъква се в плътта и мозъка ти. Чувствуваш го във всички фибри на тялото. Цялото ти тяло се превръща в едно грапаво туптене. Човек попада цял в ритъма на машината. Той говори, храни се, чете, работи, слуша, гледа, спи, бди, мисли, чувствува и живее в този ритъм. И внезапно туптенето на машината спира. Чувствуваш една своеобразна болка. В теб става празно, сякаш фучиш в асансьор с бясна скорост. Земята потъва под краката ти и чувствуваш, че подът на кораба е паднал и ти потъваш на морското дъно.

„Йорике“ бе спряла и се люлееше леко върху гладкото спокойно море. Веригите издрънкаха и котвата падна.

В този миг мина Станислав с каната кафе.

— Пипип — повика ме той и рече полугласно, — сега трябва да скачаме долу, гръм да ги порази. Ще дигаме парата на сто деветдесет и пет.

— Ти си побъркан, Станиславски — казах аз, — та ние веднага без спиране ще хвръкнем до Сириус. Още на сто и седемдесет ни се тресат карантиите.

— Нали затуй се мотая тук горе, колкото може — захили се Станислав, — иначе ще си блъскаш тиквата в стената. Ще отскочиш нагоре като гумена топка и преди парчетиите ти да се върнат, вече ще плуваш. Още като видях тези подозрителни фелуки наблизо, като луд трупах въглища, за да имам възможност да се кача горе. На огняря казах, че имам диария. Следния път ще трябва да му измислиш друго, не можеш да му разправяш все същите менти, иначе сам ще излезе горе и ще хване номера.

— Какво става?

— Ама че си овца. Контрабанда. Капитанът събира проценти за застраховката. Такова магаре като тебе в живота си не съм виждал. Как си мислиш, къде се намираш?

— На катафалка.

— Поне туй ти е ясно. Но те няма да запратят това корито на дъното без музика. Не си въобразявай. „Йорике“ е осъдена. Смъртният акт се намира вече в компанията, те трябва само да турят датата. Е, виждаш ли, човече, щом се свири на последната струна на цигулката, всичкото е вятър работа. „Йорике“ може да прави каквото си ще, тя е отчаяна. Записана е в списъка на умрелите. Може всичко да рискува, разбираш ли? Скиф горе на мачтата. Там виси боцманът с далекогледа и зяпа дали въздухът е чист. Но после ще видиш как „Йорике“ припка. През първия четвърт час дъртата износена кутия ще ти направи такъв скок, че страх да те побие при такова налягане. Или право на луната, или напред с тридесет и пет мили. Тогаз да видиш „Йорике“. А след половин час ще свири и пуфти от всички дупки и четири седмици ще има астма. Но е офейкала. А то е главното. Сега обаче трябва да слизам. Веднага ще дойда пак, само да нарина няколко лопати. Да видим как ще се изкопча.

Обикновено ние плавахме с налягане сто и петдесет, пък и сто петдесет и пет, когато „Йорике“ трябваше да се бори с лошо време. Сто и шестдесет означаваше за нея „Внимание!“, сто шестдесет и пет „Предупреждение!“, сто и седемдесет „Опасно!“. Тогава тя тръбеше с вой, който те пронизва до мозъка на костите. За да прогонят виенето, бяха затегнали сега слъзните й жлези. Ако имаше настроение, тя можеше да плаче само вътрешно, да оплаква своята жестока съдба и с тъга да си мисли за онова време, когато и тя е била почтена розовобуза девойка. В дългия си богат живот тя бе преминала всички стадии на жената — авантюристка. Била е на блестящи балове, като царицата на празненството, ухажвана от най-хубавите господа. Много пъти се омъжвала, бягала от мъжете си, намирали я в долнопробни хотели, развеждала се трийсет пъти, отново имала щастие и пак била приета в обществото, пак правила глупости, по едно време се отдала на пиянство и контрабандирала шотландско уиски в Норвегия и в рачешките дупки по брега на щата Мейн[2] и накрая тя бе станала сводница, интригантка, отровителка и производителка на ангели. Така дълбоко може да затъне една жена, която идва от добро семейство и въоръжена с отлично възпитание и с копринени роклички и пъстри перца се втурва в живота. Но нещастието на много хубавите жени е, че не знаят да умрат навреме…

Отвориха товарните люкове и почнаха усърдно да бъркат в червата на „Йорике“.

Фелуките наближиха, а две от тях привързаха по дължината на кораба. Екипажът им бе от марокански рибари. Като котки изпълзяха на борда. Нашите издигнаха товарните мачти и всички с писък заработиха. Трима мароканци, които бяха облечени като рибари, но не приличаха на тях, а имаха умен и интелигентен вид, отидоха с втория офицер в каютата на скипъра. Офицерът пак излезе и надзираваше претоварването. Първият стърчеше на мостика и шареше с очи навсякъде: към хоризонта, във водата, по кораба. Отпред на колана си бе затъкнал тежък броунинг.

— Чисто ли е, боцман? — изкрещя той горе към мачтата.

— Чисто навсякъде, навсякъде, сър.

— Ол райт! Внимавайте!

Весело се люлееха сандъците във въздуха и падаха във фелуките. Долу други мароканци ги подреждаха с чевръсти ръце под товарите с риба и плодове. Щом натовареха една фелука, отвързваха я и тя отплуваше. Веднага на нейно място идваше друга, залепваше на кораба и поемаше товара. Всяка натоварена фелука отблъсваше, дигаше платна и отлиташе. Всяка плаваше в различна посока. Някои в посока, гдето в никой случай нямаше бряг — дали пък не се отправяха за Америка?

Вторият офицер държеше един бележник с индиго и молив. Броеше сандъците. Един от мароканците, който навярно ръководеше товаренето, му викаше едно число, офицерът го повтаряше и записваше. Шефът на товаренето също пишеше на къс хартия. Викаха числата на английски.

Накрая спряха да вадят сандъци и затвориха люковете. Последната фелука с товар бе вече далеч. Първите не се виждаха. Бяха изчезнали зад хоризонта или погълнати от мъглата. Други се виждаха как плуват в различни посоки като малки бели късчета хартия.

Привързаха друга фелука, последната. Тя не бе взела товар. Носеше си само рибата.

Тримата мароканци, които бяха в каютата със скипъра. Излязоха заедно с него. Смееха се и приказваха помежду си. Сетне с тържествени жестове се сбогуваха, слязоха по въжената стълба, качиха се на корабчето си, отблъснаха, дигнаха платна, стълбата бе изтеглена горе, котвената верига задрънка и „Йорике“ се втурна с пълен ход.

След десетина минути скипърът излезе на палубата:

— Къде се намира?

— Шест мили от брега.

— Браво. Измъкнахме се.

— Yes, Sir.

— Елате да закусим. И да се чукнем. Дайте на кормчията курса и идвайте.

Призракът си бе отишъл.

Но призракът бе оставил нещо. Всички ние получихме голяма закуска-след-буря. Пържени наденици, шунка, какао, пържени картофи и по цяла водна чаша ром да си намажем гърлото. Тази закуска трябваше да ни запуши устата. Тапата за устата на скипъра беше друга. Тя не се яде, а се слага в портфейла.

Но пък и ние бяхме доволни. Със скипъра ще доплаваме и в ада, ако ни каже: „Хайде, момчета!“ И никаква инквизиция не би могла да изтръгне от нас какво сме видели.

Бяхме видели, само че машината стопи лагер и ние трябваше да пуснем котва, за да поправим повредата, и че в това време дойдоха фелуки, които ни предлагаха риба и плодове. Готвачът купи риба за две яденета, а офицерите — ананаси, пресни фурми и портокали.

Можехме да се закълнем, защото е истина, yes, Sir.

Такъв добър капитан не се оставя в калта, no, Sir.

[1] Едномачтов платноходен малък товарен кораб ↑

[2] В Нова Англия, Съединените щати. ↑

34

Щом не работиш до затъпяване, веднага почваш да мислиш за други неща и си пъхаш носа там, гдето не му е мястото, а на ум ти идат идеи и намерения, които могат да станат гибелни, ако ги подклаждаш. Моряче, стой си на щурвала или при гърнето с боята, и ти винаги ще бъдеш един славен моряк и порядъчен момък.

Инженерът бе наредил да развият болтовете на един бункер с въглища близо до котлите, понеже им дотрябвал за друг товар. Сега шахтите на котелното можеха да се напълнят до горе. И когато свършихме тази работа, а бункерът се изпразни, и „Йорике“ прие новия товар, започна сладостно време. То трая само три дни, сетне шахтите пак се изпразниха, но пък бяха хубави, незабравими дни.

Такива дни се падат на робите от галерата, когато всички платна са опънати и корабът напразно кръстосва морето. Те пак са оковани, за да не загубят навика, пак ги бият, за да не загубят страха си и да не мислят за бунт, пак работят, за да не им омекнат мускулите. Но сегиз-тогиз те могат да си отдъхнат и да опрат глава на ремъците.

Товарът беше взет пак в открито море. Трябва да е било някъде към брега на Португалия, защото хората от лодките говореха португалски. Цялата история протече подобно на разтоварването край африканския бряг.

И тук на борда дойдоха отначало трима мъже, които приличаха на рибари, при все че не бяха мароканци. Те също отидоха със скипъра в каютата му. После товариха, викаха се пак числа на английски и ги писаха на арабски. Лодките с товара си от риба и портокали пак се пръснаха на всички посоки. Последни слязоха в лодката си тримата и се отдалечиха.

Този път нямаше голяма закуска-след-буря, а само какао и кейк със стафиди. Нямаше и за какво да се кълнем.

— Що ти трябва да се кълнеш? — рече Станислав. — Ако някой дойде и дигне люка и надникне вътре и види сандъците, какво ще му се кълнеш? Нали не можеш да се закълнеш, че там няма никакъв сандък, щом човекът може да ги пипне с ръка. Но няма и да стигне до клетви. Сандъците са там и край. Само скипърът може да се кълне за къде се е запътил с тия сандъци. И ще им се закълне, че пушек се дига.

Сега аз и Станислав имахме екстра вахти. Щом се извади сгурията, издърпваш подложката за пепелта, сетне дигаш покривката на шахтата и котелното е пълно с въглища, включително и резервата.

И през една нощна вахта аз се промъкнах в трюма. Понякога там се намират приятни неща. Орехи, портокали, тютюн на листа, цигари и други. Понякога отваряш сандъците и гледаш дали вътре няма нови ризи или обуща, или сапун. Та нали ти четат морал тези, които имат всичко, само за да го задържат за себе си. Моралът е маслото за ония, които нямат хляб.

Трябва пак да затвориш добре сандъците и не бива веднага да нахлузиш ризата и обущата. Ако е за пушене, най-добре е да го продадеш на първото пристанище. Всеки ще го вземе. Морякът е евтинджия. Нали не плаща наем за дюкян, може да продава под фабричните цени.

Но пък имаш и разноски. Не е тъй лесно да стигнеш до сандъците. Трябва да си човекът — змия. Аз го бях научил. Тренинг всеки ден по няколко пъти. Изоставиш ли се, чувствуваш го веднага по опърлените мишци и изгорелия гръб. Трудно е също да се ровиш из трюмовете, да търсиш стоката и да я вземеш. Плъзне се сандък, след него няколко други и току-виж, че си попаднал в капан или те сплескат на пита. Нямаш и светлина да осветиш стоката, а само кибрит.

„Йорике“ не превозваше истински ценности, а само със стойност за мъртъвци. Стари болтове, застраховани като бекон. Но това товарене и разтоварване не оставяше на мира търговския ми дух. Там нямаше стари болтове и циментов баласт. Познавам мароканците, те нямат нужда от болтове и печен цимент. Освен това бях забелязал, че бе приготвена само една спасителна лодка и че офицерите уважаваха скипъра. Двамата офицери бяха ангажирали лодка номер две, те не биха посмели и да припарят към първата лодка, ще ги пребият заедно със скипъра, понеже се знаеше какво ще стане. Трябваше да подготвят втора лодка. Другите две лодки бяха за боцмана и старшите матроси, за Черната банда и един инженер. Ако вторият офицер се качи заедно със скипъра в лодка номер едно, никому не ще направи впечатление, но двамата офицери не биха посмели. Докато значи не приведат в изправност втората лодка, с „Йорике“ нищо нямаше да се случи. А случи ли се, ето ти капанът, всичко ще се струпа в първата лодка, и за когото няма място, ще го хвърлят в морето като мръсно коте. Тогаз пипат здраво. Тогаз не е и нужно да се кланят на свидетели. Всеки, който се завърне у дома, ще бъде най-добрият свидетел, че е станало едно истинско погребение, и за застраховката няма никой да каже гък.

Излиза, че лодка номер две ще е сигналът за погребението ми. Тя беше още суха като треска, а на борда на „Йорике“ би трябвало да има още ценни неща, а не само чисти мъртъвци. Ако и да са контрабанда, аз исках да ги зная какви са. Понякога познанието бива заплатено.

Ето ме и вътре в трюма. Разглеждах сандъците.

„Гарантирано. Неподправен швабски мармалад от сливи.“

Гарантирано. Чисти плодове и захар.

Без примеси от боя.

„Първа швабска фабрика за сливов мармалад Акц. Д-во Оберндорф на Н.“

Ама че сме магарета! Плюскаме мръсния сапун, наречен маргарин, а тук лежи натрупан на стиф най-хубавият швабски мармалад от сливи. „О, Станислав, аз те смятах за интелигентен момък, а ти си бил най-голямото говедо на света.“

Това бе първата ми мисъл. Станислав винаги имаше голяма уста, все вършеше умни работи, все знаеше къде отива „Йорике“ и къде не отива. Но не бе открил сливовия мармалад.

Да се отворят сандъците е играчка, щом имаш тренинг. Фини големи кутии. Утре ще падне плюскане, дебело намазан топъл хляб. В устата ми се събраха слюнки. Гарантирано. Чисти плодове и захар. Не военни заместители. Чисти плодове и захар. Мароканците знаят кое е хубавото. По-хубаво от фурми и стафиди, швабски сливов мармалад от първата мармаладена фабрика. Веднага отворих една кутия с длетото, с което разковах сандъка. Бях изпълзял с две кутии в бункера, където спокойно оставих лампата да гори. Никой не можеше да влезе, бях дръпнал дъската, която водеше за люка. Пък и никой от инженерите не би минал по нея, искаше се кураж. Дъската не беше особено здрава, а не беше и вече съвсем нова. Не бе изключено да се счупи днес или утре. А щом се счупи, и ти си на нея и поради някой неочакван тласък на „Йорике“ загубиш равновесие, ще се изтърсиш долу в котелното от двадесет фута височина и по пътя ще си строшиш кратуната, ако имаш късмет. Ако нямаш, все едно е дали един или десет пъти ще си строшиш кратуната. Но все пак покритото мляко котките не лочат, затова издърпах дъската. Ето ти кутията отворена. Нямаше менти, дявол да го вземе. Наистина гарантирано чист сливов мармалад. Очевидно съм се надявал, че оттам ще излезе златен пясък, защото много се зачудих. Не си мислех тъй за „Йорике“. Тя возела чиста, истинска стока. А аз подозирах бедната женичка, че замазва декларациите и вози контрабанда. Когато имаш работа с жени, не бива прибързано да осъждаш. Не бива прибързано…

Има ли хубав вкус? Има. Има вкус на… е-е… чакай малко… да, да, нещо граниво. Не, има вкус на… на дявол знае какво. Сложили са му вътре бакър, свините. Турили са медни монети, за да запазят цвета на сливите. Гарантирано без примес на боя. Не е боя, пък има такъв дъх. Да опитаме още веднъж. Да, по дяволите, има дъх на меден окис, направо на месинг. Не ще мога да го ям на хляб. Не мога да премахна този вкус. Набива ти се на езика и ти лепне клисаво на небцето.

Може би е лош само отгоре. Да бръкнем с пръст надълбоко в мармалада! Я, какво е това! Та там са останали и целите костилки на сливите. Ама че мармалад. На истински швабски прилича, щом са му оставили всичките костилки вътре.

Ей? А какво е това? Чудновати сливи, истински швабски сливи. Много мистериозни костилки имат. Та костилките са от олово, действително от олово. И да не се повреди оловото, то има бяла стоманена броня. И всяка костилка е пъхната в месингова гилза. Оттам и месинговият вкус. А в гилзите? Какво има вътре? Захар. Фина захар. Сигурно е швабска захар. Черна и съвсем солена. Гарантирано. Чисти плодове и захар. Екстра маскировка. Не бива да осъждаш прибързано, „Йорике“…

Тръгнах на второ пътешествие. Ето ти и капани за мишки. Не ми се вярва мароканците да са толкоз петимни за мишеловки. Наистина в сандъците имаше капани за мишки. Но когато им потърсих костилките, намерих маузери.

Имаше и сандъци с детски играчки. „Метални автомобили с навиваема пружина.“ Не си правих труд да им търся костилките, защото автомобилчетата с пружина произхождаха от „най-старата фабрика за детски играчки в Зул[1]“. Англия пък беше представена по-добре от Белгия и съседните и страни. Белгия бе принесла дела си — захарни изделия, а Англия — тенджери от бяло тенеке. Мароканците имат пълно право. Испания на испанците, Франция на французите и Китай на китайците. Няма да пуснем китайците у нас. Но ако те не ни пуснат у тях, тогава нашето червено-бяло-синьо-ура-ура-ура[2] е опетнено, омърсено, оплюто и трябва да се измие с кръв, yes, Sir.

Хей, скипър, можеш да разчиташ на мен. Ти правиш гешефта, а аз си правя кефа.

[1] В Зул, Германия, имаше големи оръжейни заводи. ↑

[2] Цветовете на френското знаме. ↑

35

— Станислав, защо все плюскаш маргарин? Не те ли е срам?

— Какво да правя, Пипип. Първо, аз съм гладен, и второ, не мога да си изваря парцалите, да сгъстя бульона от тях и да си го мажа на хляба вместо мармалад. Друго да си намажа нямам. А пък сухият хляб ми пресяда, човече, от него ставам съвсем шашав. На топка ми става в стомаха.

— Колко си глупав — казах аз, — знаеш ли, че сме натоварили мармалад?

— Знам, разбира се — рече Станислав и продължи спокойно да дъвче.

— А защо не свиеш една каса?

— Този мармалад не е за нас.

— Защо пък не?

— Той е добър за мароканци, испанци и французи и естествено за доставчиците. Но за нас, за тебе и за мене, това не е мармалад. Няма да ти понася. Може, но ако ти го напъхат в ребрата. Но тогава ще хукнеш да бягаш и ще бягаш така, че ще настигнеш и прадядо си.

Да не му е станало нещо?

Веднага изплюх камъчето:

— А знаеш ли какво има вътре? Да не си…

— Погледнал ли? Да не ме мислиш за будала? Тримата благородници бяха още в каютата при скипъра, а люкът горе беше още плътно затворен, за да не може никой да влезе там, а аз вече бях отворил една каса. Трябва ми само да прочета мармалад от сливи или желе, или датско чисто масло, или бекон, или сардини в масло, или шоколад, и аз знам какво се крие зад тези заглавия.

— Но вътре наистина има сливов мармалад.

— Вътре винаги има нещо. Но не може да се яде. Има силен дъх на зеленясал бакър. Ще умреш от отравяне на кръвта. При последното плаване, преди да дойдеш ти, имахме сланина. Разбира се, пак маскировка, но аз й смъкнах кожата из основи, това мога да ти кажа. Беше екстра. В нея нямаше нищо. Онова бе смазано добре и увито в пергамент. Понякога късметът ти работи. Беше добра американска стока. Отиде за Дамаск или някъде там.

— А какви й бяха кокалите?

— Кокалите ли? На сланината? Аха, кокалите искаш да кажеш. Карабини. Made in USA. Прекрасен модел. Тогава скипърът му отпусна края. Коняк, говеждо задушено, кокошка и пресни плодове. Запуши ни не само устата, но също и зъркелите, и носа. Един френски изтребител ни пипна, преди да се изпарим. Душиха, черпиха наред с цигари и франкове. Но пак трябваше да си свият опашката и да правят поклони на скипъра.

— А никой ли не се раздрънка заради франковете?

— При нас? На „Йорике“? Всички ние сме фъшкии и нямаме какво да издаваме. Ние сме мъртви. Ти също. Е, виж, да надникнеш някому в портмонето или в бюфета, или да отваряш сандъци в някоя барака или на „Йорике“, да светнеш един чук по тиквата на втория или на първия, всичко туй е почтена работа. Пак вириш високо главата, запазваш недоволството си, гордостта си. Но да свирнеш на полицията или да й помогнеш дори на нокът, това е мръсно. Не можеш да се погледнеш вече в очите. А пък ти си порядъчно момче, няма да отваряш очите на тези хубостници, я. Оставяй ги да правят каквото щат. По-добре да пукна на „Йорике“ или заедно с нея, отколкото да се сменя с някой полицай.

Легнахме на рейд до португалския бряг, за да вземем маскировъчен товар и да избистрим положението на „Йорике“. Внезапно почнаха да я подозират. Затова скипърът приемаше само автентични стоки и накара да съставят съвсем безупречни декларации, в които дори една точица не можеше да се изтълкува превратно. Товарите бяха много евтини, никой не би поверил на „Йорике“ по-скъпи. Особено пък ако я познава. Но има безкрайно много товари, които сами по себе си не представляват кой знае каква ценност, но трябва да се превозят и все пак са премного добри, за да отидат само като баласт. Стойността си те получават едва когато се доставят.

От пет часа следобед ние вече нямахме какво да правим, а работата почваше едва на следното утро в седем. Такова беше работното време, когато се намирахме на рейд или на кея в пристанище. В тия случаи работата бе най-често неприятна, но пък съвсем не така тежка, както при плаване.

Понякога тук можехме да поседим няколко часа и да си побъбрим на спокойствие. Всеки кораб е достатъчно голям, та можеш да се свиеш в някой ъгъл, без да си блъскате лактите.

На „Йорике“ бяхме колкото хора, толкова националности. Всяка нация си има мъртъвци, които живеят и дишат, но спрямо нацията са завинаги мъртви. Много държави съвсем открито държат мъртвешки кораби. Наричат ги Чуждестранен легион. Който издържи на тях, може би ще си купи нов живот. Той е придобил ново име, за което притежава документ, и е намерил ново място в една нова нация, сякаш още като бебе е бил роден там.

Всички команди на „Йорике“ се даваха на английски, всички разговори се водеха на английски, иначе не би било мислимо да се разбираме. Един във висша степен чудноват английски. Само скипърът говореше чисто, безпогрешно. Всички останали говореха на език, който нямаше с английския нищо общо. Това бе йорикски. Един собствен език.

Трудно е да се опише как звучеше и изглеждаше. Всеки моряк знае две дузини английски думи. И всеки знае три или шест думи, които другият не знае, но ги научава при съвместния живот на борда, щом се говори само на английски. За късо време всеки усвоява около двеста думи. Към тях се прибавят числата, наименованията на дните и месеците и това словно богатство позволяваше на всеки да изрази ясно и без недоразумения това, което иска да каже. С този речник той може да ти разкаже цели романи. Разбира се, той не може да прочете английска книга и още по-малко английски вестник. Никой друг европейски език не предлага на своите ученици такова предимство: да го приложиш лесно и бързо в живота.

Но преди да мога аз да разбирам и да се изразявам на езика на „Йорике“, изминаха много дни. Ако употребя думи и словосъчетания така, както съм ги чувал и бърборил от първите си мокри пелени, никой на „Йорике“, с изключение на скипъра, не би ме разбрал и едва ли би повярвал, че говоря английски.

Как се бе създал йорикският английски и как се създава английският на другите мъртвешки кораби?

Езиковата бъркотия между моряците от различни народности, които плаваха на „Йорике“, изискваше един общ език. Понеже всеки, който е плавал дори само няколко седмици знае и донася със себе си няколко английски фрази, съвсем от само себе си се поражда английският на командния и разговорен език.

Например думата First-Mate[1], която знаят почти всички, или думат Money[2], която знае всеки.

И ето идва живото развитие на езика не само на „Йорике“, но и за цели народи още в отколешни времена.

„Mate“ в Западен Лондон се изговаря съвсем различно от Източен Лондон, американецът произнася осемдесет процента от думите различно от англичанина, много от тях пише по съвсем друг начин и ги употребява в различни значения и словосъчетания.

Никога дърводелецът не е чувал думата First-Mate в Англия. Той я знае от един швед, който пък я чул от един моряк от Източен Лондон. Сам шведът не е могъл да я произнесе правилно, а освен това я чул на обичайния Petty-coat-lane[3] или на кокни[4] и си помислил, че тя се изговаря единствено така, нали я чул от истински англичанин. Можете да си представите как пък я произнася дърводелецът. Испанецът донася думата Money, датчанинът — Coal[5], холандецът Bread[6], полякът Meal[7], французинът Thunder[8] и германецът Water[9].

Думата First-Mate минава през всички стадии на звуците, които човек може да издаде: фейст-моат, фюрст-мейт, форст-миет, фист-меет и още толкова, колкото хора има на „Йорике“. Но за късо време разговорните тъй разнообразни нюанси се шлифоват и се стига до еднакво произношение, което в отслабена форма съдържа всички звукови нюанси. И щом дойде някой нов, дори и да знае точно как правилно се произнася тази дума, дори и да е бил професор по фонетика в Оксфордския университет[10], трябва да я изговаря на йорикски, ако иска някому да предаде заповедта, че първият офицер го вика при себе си. Иначе онзи няма и да разбере какво искат от него. И след кратко време професорът вече не забелязва, че изговаря думите на йорикски, защото само в тази форма ги чува и тъй ги запечатва в паметта си. Гласните нямат вече нищо общо с правилния разговор, но от съгласните е останало все пак достатъчно, за да разбереш думата, щом я чуеш няколко пъти. И така скелетът на езика си остава английски и той може да бъде пренесен на всеки друг кораб. Ако нямаше книгопечатане, щеше да има толкова самостоятелни езици, колкото са диалектите. Ако американците нямаха еднакъв правопис с англичаните, днес езиците на двата народа щяха да бъдат също тъй различни, както на холандците и немците.

Що се отнася до езика, морякът никога не се смущава. На който бряг да го захвърлиш, той може да се оправи, ще го разберат. А който е преодолял и преживял една „Йорике“, нищо не може да го уплаши, за него няма нищо невъзможно.

[1] Първи офицер на кораба (англ.). ↑

[2] Пари (англ.). ↑

[3] Лондонски диалект по името на една улица. ↑

[4] Лондонски диалект. ↑

[5] Въглища (англ.). ↑

[6] Хляб (англ.). ↑

[7] Хранене (англ.). ↑

[8] Гръм (англ.). ↑

[9] Вода (англ.). ↑

[10] В Оксфордския университет се говори класическият, правилен английски език. ↑

36

Само аз и огнярите му викахме Станислав или Лавски. Всички останали, дори офицерите и инженерите, му викаха Поляка. Най-често назоваваха хората по националността им: хей, Испанеца, или Рус, или Холандеца. Каква шега на съдбата! Нацията им се бе отрекла от тях и ги бе отблъснала, а цялата им личност на „Йорике“ бе тази нация. Всеки, който постъпваше на някой кораб, биваше завеждан при консула на онази държава, под чийто флаг плава корабът. Консулът потвърждава и регистрира назначаването. Той проверява документите на моряка и ако те не му харесат, отказва да го регистрира, и човекът не може да постъпи на работа. Наемането пред консула трябва да стане в пристанището, преди морякът да се качи на кораба.

Никога „Йорике“ не бе получавала по този начин матрос, а най-вероятно дори инженер или офицер. Комуто документите са в ред, заобикаля „Йорике“ отдалеч. Тя погубва и най-добрите документи. А когато човек я напусне, една или две години трябва да плава на катафалки, три четвърти или наполовина като нея, преди да се покаже пред скипъра на някой почтен кораб. Ако изобщо му се удаде да припари до някоя три четвърти „Йорике“. Дори и там скипърът е недоверчив. „Плавали сте на «Йорике»? Та кой ще ви вземе? Каква ли каша сте надробили?“ Така казва скипърът.

А човекът казва: „Не можах да намеря друг кораб и затова постъпих на «Йорике» само за един курс.“

„Не ща да си имам разправии с полицията или с консулите. Не обичам да казват, че между екипажа на моя кораб са арестували един вулгарен убиец, когото търсят от Буенос Айрес“, каза скипърът.

„Но, скипър, как можете да говорите така? Аз съм честен човек.“

„Да, да. Ама от «Йорике». Не мога да изискам от вас да ми представите полицейско свидетелство за благонадеждност от всички краища на света, и то да не е по-старо от четири седмици. Ето ви два шилинга за една добра вечеря. Но да ви взема? По-добре е да не поемам такъв риск. Може би ще си намерите друг кораб, тука има цял куп. Наминете хей там към италианеца. Може би той не е толкова строг.“

Скипърът на „Йорике“ не би могъл да иде при консула с никого от своите хора, навярно дори и с първия си офицер, а няма да се зачудя, ако и сам той не посмее да се покаже пред консула. Та нали той може да вдигне слушалката и да каже на скипъра: „Моля, седнете, господин капитан, само за момент и после ще бъда изцяло на вашите услуги.“

Навярно скипърът не ще дочака тези услуги, а ще се метне на таксито, бум на „Йорике“, дигай котвата и бръмчи със сто деветдесет и пет и със затегнати дюзи.

„Йорике“ наемаше хората си по закона на необходимостта. Те се качваха, когато свият синия флаг[1], и лоцманът е вече на борда. Никой консул не може да иска от скипъра да спира наново заради един човек и да го води при него. Още по-малко го изисква, която и да е пристанищна служба. Не си могъл по-рано да вземеш човека, понеже го е нямало, а и не си знаел, че някой от екипажа ти ще се натряска и ще заспи на брега. Разбираш го чак когато изсвири лоцманският сигнал, а твоят човек не е на борда.

Рядко някой на „Йорике“ издаваше другиму своето истинско име и своята националност. Също така рядко се узнаваше кой под какво име и народност се е записал в списъците на екипажа. Дойде ли нов, офицерът или инженерът или някой, с когото той първо влиза в контакт, го пита: „Как се казвате?“ Оня отвръща: „Аз съм датчанин.“ С това е отговорил едновременно на два въпроса и оттогава го наричат Датчанина. Считаха за излишно повече да разпитват. Знаеше се или поне така се смяташе, че човекът е излъгал, а пък не си струва да го караш още да лъже. Искаш ли да не те лъжат, не разпитвай.

В една ленива вечер, когато лежахме на рейда, за да мине времето, Станислав ми разказа историята си и аз на него моята. Не му разказах истинската си история, а измислена. Дали и той е постъпил така, не знам. Как мога да знам? Не знам дори дали тревата е зелена, тя може би само предизвиква в очите ми една измамна представа за зелено.

Но имах сериозни основания да вярвам, че неговата история напълно отговаряше на истината, защото тя много приличаше на историите на всички матроси от мъртвешките кораби.

Името му, което на кораба не биваше да разкривам — тъй както и цялата негова история, — беше Станислав Козловски. Бил роден в Познан[2] и до четиринадесетата си година ходил там на училище. Примамили го индианските и морски романи, той избягал от къщи, отишъл в Щетин. Укрил се на един датски риболовен кутер и отплавал с него до Фюн[3]. Там рибарите го намерили в кутера полузамръзнал и полумъртъв от глад. Той казал, че е от Данциг, взел назаем името на книговезеца, от когото си купувал морските романи, и им го казал като свое име. Разправил по-нататък, че е сирак и бил толкова зле третиран и бит от хората, които го отгледали, че скочил в морето, за да се убие. Но понеже можел да плува, не се удавил и се спотаил на кутера. Облян в сълзи, той завършил разказа си с думите:

— Ако ме върнете обратно в Германия, ще си вържа заедно ръцете и краката и веднага ще скоча, в морето. При онези хора няма да се върна.

Всички рибарски жени сърцераздирателно оплакали трагичната съдба на малкото немско момче и го приели при себе си. Вестници те не четели, а пък и едва ли стигнало до датските вестници, че претърсвали цяла Германия, за да дирят момчето, и че там циркулирали най-ужасни истории за всичко, което би могло да му се случи.

При рибарите на Фюн той бил принуден на тежък труд, но то му харесало сто пъти повече, отколкото по улиците на Познан. А когато си мислел, че искали да го дадат при един шивач да учи занаят, преминавало му всяко желание да изпрати на родителите си и най-малкия знак, че е жив. Страхът, че трябвало да стане шивач, бил по-голям от обичта към баща и майка, които могъл да намрази страшно заради намерението им да го подготвят като един способен шивач.

На седемнадесет години той напуснал рибарите, изпратен с благопожелания, и отишъл в Хамбург, за да постъпи на голямо плаване. Не могъл да намери кораб и за няколко месеца се хванал на работа при един платнар. Съобразно разпоредбите той се регистрирал под своето истинско име, получил инвалидна карта и най-после му издали добра германска моряшка книжка.

Заминал тогава на далечно плаване на почтени немски кораби. Сетне ги сменил и плавал на един холандец.

Настъпил кървавият танц за златното теленце. Когато избухнал, той със своя холандец бил в Черно море. На връщане корабът минал Босфора, турците го претърсили, измъкнали него и още един германец и ги пъхнали в турската военна флота под чуждо име, защото той не си казал истинското.

В Константинопол дошли два германски военни кораба, които се намирали в едно италианско пристанище и успели да се изскубнат от англичаните, които ги дебнели там. Преместили Станислав на един от тези кораби и той продължил да служи под турски флаг, докато намерил сгоден случай и казал сбогом на турците.

Приели го на един датски кораб. Датчанинът бил претърсен от германска подводница и един швед, който плавал на кораба и комуто той разправил, че не е датчанин, а германец, го издал на офицерите на подводницата. Станислав пристигнал в Кил и под фалшиво име го вкарали в германския военен флот. На артилерийска служба.

В Кил го срещнал един друг матрос, с когото по-рано той плавал на немски търговски кораб. Чрез него излязло наяве истинското му име и сега въвели Станислав с това име в германския военен флот.

Станислав участвувал в битката при Скаген[4], когато две сражаващи се нации, англичаните и немците, едновременно станали победители, и англичаните загубили повече кораби от немците, а немците повече от англичаните. Такива били официалните версии на двете воюващи страни. Датски рибарски лодки измъкнали Станислав от морето и го докарали в селото. Понеже той знаел как да се държи с датските рибари, а тук бил и братът на оная жена, която го приела някога на остров Фюн, рибарите не го предали на датските власти, укрили го и накрая го настанили като датчанин на един добър кораб в Есбйерг. Станислав пак заминал на далечно плаване. Този път той отбягвал да каже, че е германец и затова могъл да се присмива на всички подводници, английски и немски.

Правителствата се сдобрили, големите разбойници седнали всички на един тлъст помирителен банкет, а работниците и малките хора от всички страни трябвало да плащат разноските за катастрофата, болничните сметки, разходите за погребения и помирителния банкет. Заради това им било позволено да махат с кърпички и знаменца към навлизащите войски, които „победиха на бойното поле“, и с бурно въодушевление да призовават другите войски, които „не бяха победени на бойното поле“: Няма нищо, следващия път! И когато на работниците и на малките хора им се завило свят от високия размер на сметките, които трябвало да плащат, защото големите разбойници не били спечелили нищо и дори пожертвували малкото, което им останало, за благотворителни цели, тогава водили малките хора на гроба на „Незнайния воин“, гдето те стояли дълго и им държали дълги речи, докато повярват, че е техен дълг да плащат и че Незнайният войн е истински. А там, където не можели да си позволят Незнаен воин, понеже нямали никакъв, приспивали съзнанието на работниците, като им показвали камата в гърба и ги оставяли да гадаят и да спорят кой беше я забил там.

Дошло времето, когато в Германия един кибрит струваше петдесет и два билиона марки, а отпечатването на тези петдесет и два билиона марки в банкноти струваше повече от цял железопътен вагон с кибрит. Датската компания реши да изпрати своите кораби в Хамбург за ремонт в сухия док. Екипажите бяха уволнени и пратени в родината си. Станислав дошъл с кораба в Хамбург и също бил в своята родна страна.

[1] Сигнал за отплаване от пристанището. ↑

[2] Полските градове Познан (до Първата световна война), Щетин и Данциг — сега Гданск (до Втората световна война) бяха в границите на Германия. ↑

[3] Голям датски остров. ↑

[4] Най-северният морски нос на Дания, край проливите Скагерак и Категат, гдето се разразило най-голямото морско сражение през Първата световна война. ↑

37

Датската книжка нямала голяма стойност. В Дания стояли в бездействие толкова много кораби, че едва ли могъл да разчита на работа. А Станислав искал най-после да има пак една истинска моряшка книжка.

Отишъл в Морското управление и се надявал, че там ще му дадат книжката.

— Първо трябва да донесете удостоверение от полицията.

— Ето старата ми моряшка книжка.

— Тя е датска. Тук не се намираме в Дания.

Датската моряшка книжка носела друго име, не истинското име на Станислав.

Той отишъл в полицията, казал своето истинско име и поискал удостоверение, с което да получи моряшка книжка.

— Тук ли сте регистриран? — запитали го.

— Не. Пристигнах едва вчера. С един датски кораб — казал Станислав.

— Поискайте да ви изпратят първо свидетелство за раждане, иначе не можем да ви издадем удостоверение — рекла полицията.

Станислав писал в Познан и поискал свидетелство за раждане. Чакал една седмица. Свидетелството не дошло. Чакал две седмици. Свидетелството не дошло.

Станислав написал препоръчано писмо и приложил петдесет билиона марки за разноски.

Чакал три седмици. Нищо. Чакал четири седмици. Пак нищо. Какво ги е грижа в Полша за свидетелството за раждане на някакъв мъж, който живее в Германия. Там си имат други грижи. Най-напред Горна Силезия. И Данциг. А кой знае, къде е било записано раждането. Не можем да се оправим в тази бъркотия. Не е за нас всичко това. Парите, които Станислав донесъл, една хубава сумичка датски крони, отдавна отишли по дяволите. По дяволите ли? Не, а из целия Санкт Паули[1]. В Санкт Паули знаят датските крони и ги ценят, те са почти наравно с долара. „Какво ще сториш, щом има момичета? Не можеш да избягаш. Нали ще кажат, че може би си малко така… Да, и кроните хвръкваха.“

— Само глупците и идиотите гладуват и тикат въглища за парата — казал Станислав. — Тънкият занаят винаги изхранва своя човек.

— Веднъж на сточната гара от един товарен вагон, чиято врата много лесно се отваряла, паднал сандък.

— Трябва просто да си там, когато падне, а не бива да го оставяш. Това е целият виц в тази история — рече Станислав.

После на пристанището се пръснали няколко чувала захар.

— Ако идеш там с една празна раница и от само себе си се пръсне някой чувал със захар или кафе, и цялата плячка ти се плъзне в раницата, нали няма да я обърнеш, да изсипеш кафето и да си заминеш по пътя? Би означавало да изкушаваш бога. И ако изсипеш кафето и те види някой, ще си помисли, че си го откраднал и ще те прати на курорт.

Имало също салварзан и кокаин.

— Трябва да имаш сърце за бедното страдащо човечество, не бива да отминаваш равнодушно. Не знам какво ще ти бъде, ако имаш нужда от салварзан, а не можеш да намериш. Не трябва да мислиш винаги само за себе си, понякога трябва да помислиш и за другите, щом искаш да ти е добре.

— Виж, Пипип — допълни Станислав своя разказ, — всяко нещо с времето си. Идва и време, когато трябва да си кажеш: а сега се огледай за нещо друго. Там е грешката, че мнозина не могат да си кажат овреме: Хайде слизай, иначе няма да се измъкнеш и ченгетата ще те лапнат. А аз си рекох: сега си намери едно корито, дори и да трябва да го откраднеш, и се махай, иначе работата ти е спукана.

Като дошъл до това убеждение, Станислав отишъл наново в полицията и казал, че удостоверението му за раждане не е дошло.

— Проклети поляци — казал инспекторът, — правят го само от проклетия. Ама и в пъкъла ще им стане горещо, нека първо французите в Африка и англичаните в Индия и Китай да затънат до гуша в мръсотията, тогава ще видят те каква песен ще им запеем.

Станислав, който не се интересувал от политическите убеждения на инспектора, но от учтивост го слушал, кимнал, ударил с юмрук по масата и рекъл:

— Ами как сега ще получа моряшка книжка, господин инспекторе?

— Не сте ли живели по-рано в Хамбург?

— Разбира се. Преди войната.

— Колко?

— Повече от половин година.

— Регистрирахте ли се?

— Естествено.

— В кой район?

— Тук в този район. В този участък.

— Вървете тогава бърже в Главната регистрационна служба да ви дадат извлечение от картата. Елате с него тук и донесете две или три снимки да ви ги подпечатам.

Станислав получил извлечението и бързал обратно при инспектора. Инспекторът казал:

— Извлечението е вярно, ако знаех със сигурност, че вие сте този, който е посочен в него.

— Мога да го докажа. Мога да доведа платнаря Андресен, при когото работих. Но ето и този вахмистър, той навярно още ме помни.

— Аз? Да ви помня? — запитал вахмистърът.

— Да. На вас трябва да благодаря за деветте марки глоба, която ми жулнахте по повод на едно сбиване. Тогава имахте една муха под долната устна, но сте я обръснали — казал Станислав.

— Да-а-а! Сега си спомням за вас. Правилно, вие работехте при Андресен. А имахме с вас и една друга история. Познан ви търсеше, понеже още като момче сте офейкали от къщи. Тогава ви оставихме тук, понеже бяхте на почтена работа.

— Е, всичко е наред — рекъл инспекторът. — Сега мога да ви издам удостоверение и да ви подпечатам снимките.

На следния ден Станислав отишъл с удостоверението в Морското управление.

— Удостоверението е добро. Инспекторът потвърждава, че ви познава лично. Но… но ние все още се съмняваме, че сте поданик на Райха. Ето, тук пише: поданик на германския Райх. Това трябва да ни докажете. — Тъй му казали в управлението.

— Та аз съм служил в кайзеровия флот и съм раняван при Скагерак.

Чиновникът високо дигнал вежди и направил с ръце такова движение, сякаш от онова, което щял да каже сега, зависело по-нататъшното съществувание на света.

— Когато сте служили във флота на кайзера и сте били ранен при Скагерак, гдето ние натрихме носа на онези побеснели кучета, тогава вие сте били поданик на германския Райх. Съмнение в това няма. Но дали и днес още сте поданик на германската държава, това вие ще ни докажете. И додето не го сторите, ние не сме в състояние да ви издадем моряшка книжка.

— А къде трябва да отида?

— Трябва да идете в полицейския президиум. Отделът за поданство.

[1] Квартал в Хамбург. ↑

38

Станислав пак трябвало да се върне на тънкия занаят, за да не умре от глад. Нямал друг изход. Не било по негова вина. Работа нямало за грош. Всичко бозаело от помощта за безработните.

Станислав не направил опит да се възползува от нея. Предпочел тънкия занаят.

— Толкова е потискащо да стърчиш сред безработните и заради няколкото пфенига да търчиш там всеки ден и да висиш половин ден на опашка. По-добре да причакваш хората нощем по тесните улици или да дебнеш дали някого не ще засърби кесията — каза Станислав. — Вината не е моя. Ако ми бяха дали книжката още първия път, отдавна да бях заминал. Щях да си намеря кораб.

В полицейския президиум го питали:

— В Познан ли сте роден?

— Да.

— Удостоверение за раждане?

— Ето разписката за препоръчаното писмо. Не пращат.

— Удостоверението на инспектора от вашия участък ми е достатъчно. Остава поданството. Оптирахте ли за Германия?

— Да съм направил какво?

— Оптирахте ли за Германия? Заявихте ли лично с протокол пред компетентно германско учреждение, че искате да останете поданик на германската държава, когато трябваше да отстъпим полските провинции?

— Не — рекъл Станислав. — Не съм сторил това. Не знаех, че е нужно да го сторя. Мислех, че щом съм германец, ще си остана такъв. Аз бях във военния флот и се бих при Скагерак.

— Тогава сте били германец. Тогава провинцията Познан принадлежеше още на Германия. Къде се намирахте, когато трябваше да се направят опциите?

— На далечно плаване. По света.

— Трябвало да идете при някой германски консул и да дадете там опцията си в протокола.

— Но за това аз нищо не знаех — казал Станислав. — Когато си на плаване и работиш като роб, не ти остава време да мислиш за такива глупави неща.

— А вашият капитан нищо ли не ви каза?

— Аз плавах на датски кораб.

Чиновникът помислил малко и после рекъл:

— Няма какво да се прави. Заможен ли сте? Имате ли имение или къща?

— Не, аз съм моряк.

— Да, както казах, няма какво да се прави. Всички срокове, дори и сроковете за пропусналите, са изтекли. А вие не можете да се позовете на непреодолима сила, която ви е попречила да оптирате. Не сте били корабокрушенец в някоя страна, която се намира извън обичайните съобщения. По всяко време сте могли да потърсите германски консул или консулът на друга държава, която ни представлява. Призивът за опцията беше публикуван в целия свят и то многократно.

— Не ни оставаше време да четем вестници Немски няма, други не разбирам. А ако някога се добереш до вестник, то в него този призив е липсвал, нали не са го помествали във всеки брой.

— Нищо не мога да сторя, Козловски. Съжалявам. Бих ви помогнал с удоволствие. Но аз нямам неограничена власт. Можете да се обърнете към министерството. Но процедурата е дълга, а дали ще успеете, е въпрос. Поляците не се отзовават никога. Защо трябва ние да перем кирливите им ризи? Навярно ще се стигне дотам, че ония в Полша ще изселят всички, които са оптирали за Германия, а естествено и ние ще сторим същото.

Навсякъде излагали на Станислав политическите си възгледи, вместо сериозно да му помогнат. Щом някой чиновник не иска да помогне, казва, че би го сторил с удоволствие, но няма власт и неограничени пълномощия.

А щом на някой чиновник заговориш високо или го изгледаш съзерцателно, озоваваш се в затвора за обида на държавен служител и за съпротива срещу държавната власт. Тогава изведнъж самият той става държавата, въоръжен с всички пълномощия и власт, брат му произнася присъдата, а другият му брат те заключва в килия или те налага с тояга по кратуната. Каква стойност има държавата, щом не може да ти помогне в беда?

— Мога да ви дам само един съвет, Козловски — казал чиновникът, като се люлеел на стола си, — идете при полския консул. Вие сте поляк. Той трябва да ви издаде полски паспорт. Длъжен е. Вие сте роден в Познан. Ако имате полски паспорт, можем да направим изключение и да ви издадем германска моряшка книжка, понеже сте се установили тук, а и по-рано тук сте живели. Ето всичко, което мога да ви посъветвам.

На следния ден Станислав отишъл при полския консул.

— Роден сте в Познан?

— Да. Моите родители още живеят там.

— Живели ли сте в Познан или в някоя от провинциите, отстъпени от Германия, Русия или Австрия по време на отделянето им?

— Не.

— А от хиляда деветстотин и дванадесета до деня на създаването на полската държава?

— Не. Плавах по море.

— Не искам да зная какво сте правили и къде сте плавали.

— Станислав, та тъкмо тогаз е било времето да го измъкнеш през бариерата му.

— Знам, Пипип, но исках първо да взема паспорта, а после, час преди отплаването на кораба, да му шибна един по чутурата.

— Заявихте ли лично с протокол пред някое полско учреждение в територията на Полша, компетентно за това, и то в указания срок, че искате да останете поляк?

— Та аз вече ви казах, че през последните години не бях в Познан или в Западна Прусия.

— Това не е отговор на моя ясен въпрос. Да или не?

— Не.

— Заявихте ли лично с протокол пред надлежно оторизиран полски консул в чужбина, изрично упълномощен да приема волеизявления от такъв характер, че искате да останете полски поданик?

— Не.

— А какво търсите тук? Вие сте немец. Измитайте се при немските власти и не ни досаждайте повече.

Станислав разказваше всичко това не с гняв, а по-скоро с тъга, че поради причини от друг характер не могъл по моряшки маниер да изкаже на консула мнението си.

— Виждаш ли — казах аз, — какво си позволяват тези нови държави? Така е вече навсякъде. Ще стигнат и още по-далеч. Трябва да видиш докъде е стигнала Америка в тая дисциплина и как се трепе да стигне още по-далеч и да надмине най-мухлясалите и най-опрашените пруско-кайзерски чиновнически мозъчета по плесенясалост и ограниченост. Иди в Германия или в Полша, или в Англия, или в Америка и с червено вино, карамфил с ябълков сос и разни други шашарми помогни на своята миличка да пометне, тутакси ще отвлечеш една годинка, ще ти дойде като гръм от ясно небе. Държавата не бива да губи нито един човек. Но щом израснеш, никой не те бръсне за слива. Нали нямаш състояние, нямаш имение и къща. Държавите харчат милиони долари, държат хиляди беседи, правят филми и печатат книги, за да убеждават младежите да не отиват в Чуждестранния легион. Но ако дойде някой младеж и няма паспорт, дават му един ритник по задника. И той трябва да иде в Чуждестранния легион или на мъртвешки кораб, което е много по-лошо. Народът, който пръв премахне паспортите и пак въведе положението отпреди Великата война за свободата, а то не вредеше никому и правеше живота на всички по-лек, народът, който пръв извърши този акт, ще върне живота на мъртвите от мъртвешките кораби и ще развали кефа на притежателите им.

— Възможно е — рече Станислав. — Но от „Йорике“ няма никой да се избави. Както стоят нещата днес, никой. Има само един изход: ако тя хвърли топа, а ти не го хвърлиш заедно с нея. Но и то не е сигурно, лесно можеш да кацнеш после на някоя друга „Йорике“.

Станислав отишъл пак в полицейския президиум, отдела за поданство.

— Полският консул не ме иска.

— Можеше да се предвиди. Какво да правим сега, Козловски? Вие трябва да имате документи; иначе кораб няма.

— Сигурно, господин комисар.

— Добре, ще ви издам едно удостоверение. Утре в десет идете в паспортната служба. Ето тук, стая сто тридесет и четири. Ще получите паспорт. С паспорта ще си вземете моряшка книжка:

Станислав се зарадвал, а германците доказали, че са хора, които най-малко можеш да наречеш бюрократи. Отишъл в паспортното, дал удостоверението и снимките, подписал своя хубав паспорт, платил четиридесет трилиона марки и го получил.

Всичко в паспорта било наред. Бил един добър документ. Никога в живота си Станислав не бил имал такъв добър документ. С него можел да отплава право за Ню Йорк, толкова добър бил документът.

Всичко било наред: име, дата на раждането, професия, месторождение. А, това пък какво е? „Без поданство.“ Нищо, нямам нужда. Ще докопам моряшка книжка. А това, какво ли значи това? „Не е валиден за вътрешността на страната.“ Навярно чиновниците си мислят, че с параходи плават и по Люнебургската степ или ще управлявам каици по Елба.

Още един ден и Станислав се озовал в Морското управление.

— Моряшка книжка ли? Не можем да ви издадем. Вие нямате поданство. А то е основното, за останалите данни може да послужи и инвалидната карта.

— Ами как ще си намеря кораб? Кажете ми! — Станислав стигнал до края на мъдростта си.

— Нали имате паспорт, на всеки кораб ще ви вземат. От паспорта се вижда кой сте, какъв сте и че живеете тук, в Хамбург. Вие сте обигран мъж, за вас е играчка да си намерите кораб. Всеки чуждестранен ще ви ангажира, ще печелите повече, отколкото на немските кораби при това бясно падане на марката.

Станислав намерил кораб. Един хубав холандски. Добра заплата. Когато посредникът видял паспорта, казал му:

— Чиста работа.

Капитанът рекъл:

— Добри документи, такива обичам. Хайде при консула за регистрация.

Консулът регистрирал и нанесъл името Станислав Козловски.

— Моряшка книжка?

И Станислав отговорил.

— Паспорт.

— Все едно.

— Паспортът е съвсем нов, тук от президиума, от два дни. Всичко в ред. Мъжът е добър — казал скипърът и запалил пура.

Консулът взел паспорта, разлистил го, кимнал доволно, понеже той бил майсторско творение на добре смазаната бюрокрация. На консула се нравели такива неща.

Изведнъж той спрял и замръзнал.

— Не можем да го назначим.

— Какво? — викнал Станислав.

— Какво? — викнал и скипърът и от удивление изпуснал кибрита на пода.

— Няма да го назнача — казал консулът.

— А защо не? Аз лично познавам чиновника от президиума, който е подписал. — Капитанът ставал нетърпелив.

— Паспортът е напълно безупречен. Но не мога да потвърдя назначаването. Той няма поданство — разлютил се консулът.

— Майната му — отвърнал скипърът. — Аз искам този човек, моят първи го познава, а корабите, на които е плавал са топ. Как искам всичките ми хора да са като него.

Консулът затворил паспорта, плеснал го на лявата си длан и рекъл:

— Искате ли го, господин капитан? Ще го осиновите ли?

— Глупости! — излаял капитанът.

— Ще поемете ли лично отговорността, че ще можете да се отървете от този мъж?

— Не разбирам — изръмжал скипърът.

— Той не бива да отсяда в никоя страна. Може да ходи на сушата само докато корабът е в пристанището. Щом корабът замине и го хванат, компанията или вие, капитане, трябва пак да изведете човека от страната. Къде ще го заведете?

— Той винаги може да се върне тук, в Хамбург — казал скипърът.

— Може. Може. Но, не може. Германия може да откаже да го приеме и ще го предаде на компанията или на вас. Германия не е длъжна да го приеме, щом веднъж е минал границата. Той има само един изход. Да се снабди с удостоверение, че по всяко време може да се върне в Хамбург или в Германия и да живее тук. Но такова удостоверение може да издаде само министерството, а то едва ли ще го стори, защото това удостоверение е равносилно на германско поданство. И тогава пак се връщаме на изходната точка. Ако е могъл да придобие поданство, щеше вече да го има, нали е германец, роден е в Познан. Но нито Германия, нито Полша го признават. Само ако вие или вашата компания поемете пълна отговорност за него…

— Как мога? — неволно изкрещял капитанът.

— Тогава не мога да го назнача — казал консулът спокойно, зачеркнал името в книгата и връчил на Станислав паспорта.

— Слушайте — скипърът още веднъж се обърнал и рекъл на консула, — слушайте, не може ли да направите изключение? Много искам този човек. Той е превъзходен кормчия.

— Съжалявам, капитане, моята компетентност не се простира до там. Трябва да се придържам към предписанията. Аз съм само служител. — Консулът вдигнал рамене чак до ушите.

— Проклети формалности, проклети да сте — кряснал скипърът, хвърлил ядосан пурата на пода, стъпкал я диво, излязъл и тръшнал вратата.

Вън в коридора стоял Станислав.

— Какво да правя с тебе, момче — рекъл старият капитан. — С удоволствие бих те взел. Но не мога да те назнача и при форс мажор, консулът знае името ти. Ето ти два гулдена, прекарай весело една вечер. А аз трябва да си потърся друг старши матрос.

Скипърът и хубавият холандски кораб заминали.

39

Станислав трябвало непременно да намери кораб.

— Тънкият занаят е добър, но за известно време. Не за дълго. Някой сандък или чувал никого няма да заболи. Обичайните разноски на всяка голяма фирма. Сандъкът може да се разбие и при товаренето. Но и тънкият занаят омръзва.

Не казах нищо, оставих го спокойно да говори.

— Да, наистина ти омръзва — продължи Станислав, — имаш чувството, че тежиш на джоба на другите. Искаш да вършиш нещо. Искаш да видиш как хората работят. Гледай, Пипип, да стоиш на щурвала в тежка буря и да държиш курса… Целият тънък занаят не може да го замени. Ти стоиш и стоиш, а черупката иска да духне и да се отклони от курса. Но ти я държиш за юздата. Ето така.

Станислав ме сграбчи за колана и се опита да ме завърти, сякаш държеше в ръцете кормилото на щурвала.

— Хей, това не ти е руля, остави ме!

— И тогава, ако издържиш на бурята, и то не ти се изплъзне и на четвърт деление, казвам ти, Пипип, тогаз крещиш и ревеш от удоволствие, че можеш да държиш гигантския сандък за юздата, че той върши туй, което ти искаш, като младо агънце, бяло като сняг. И ако първият или сам скипърът надникне в компаса и каже: „Момче, та вие държите курса, дяволски екстра работа, сам не бих могъл да го направя по-добре. Продължавай, ще закараме таратайката навреме!“ Да, Пипип, тогаз сърцето ти се смее, та чак ти се иска да заплачеш и да зарониш два реда сълзи и сополи от умиление. Виждаш ли, в тънкия занаят това го няма. И тогаз се смееш, ако някоя аванта сполучи, но не се смееш тъй, смееш се повече лицемерно и все се обръщаш да не върви някой по петите ти.

— Още не съм стоял на руля на големи кораби, но на малки — да, и мисля, че ти си прав — казах аз. — А пък същото е и когато боядисваш. Като сполучиш някой зелен или кафяв кант, без да стане на лекета или да потече, и тогаз ти е приятно.

Станислав помълча малко, плю през релинга, тикна си между зъбите една дебела пура, която преди половин час купи от търговеца в една гребна лодка, и рече:

— Навярно ще се смееш. Може би е безчестие да бъдеш носач на въглища, ако самият ти си старши матрос, и то по-добър старши матрос от тези разбойници тук. Но не. И то си има хубавите страни. На едно такова корито всичко е важно. Ако не се носят въглища, огнярят не може да дигне парата, а пък ако няма пара, таратайката ще трамбува на едно място като шантава. А на един дъх да запратиш петстотин лопати на десет крачки разстояние през люка на шахтата и да дигнеш такъв куп, та огнярят да няма място да стъпи, и като погледнеш тази планина, сърцето ти пак се смее. Чак да я прегърнеш от доволство, както си седи така дебело напластена и се пули насреща ти от удивление, как така горе от бункера се е озовала тук пред котлите. Не, и най-тънкият занаят не прилича на работата, на здравата работа.

И защо човек се залавя за тънкия занаят? Защото е без работа, защото не може да намери. А пък трябва да върши нещо, нали не можеш цял божи ден да се търкаляш в кревата или да сновеш по улиците, съвсем ще ти се замае главата.

— Е, и какво стана, щом не те взеха на холандеца?

Трябваше да работя, трябваше да си намеря кораб, щях иначе да се побъркам. За един долар продадох хубавия си паспорт. После пак се скъса един чувал и аз пак имах в ръката няколко сребърни монети. С няколко датски рибари направих един чудесен гешефт, прекарах им през митницата спирт. Е, и спечелих хубави пари.

Седнах на влака и хоп, оттатък в Емерих[1]. Минах гладко. Но там, като поисках да си купя билет до Амстердам, те ме пипнаха, закараха ме на границата и през нощта ме прехвърлиха отвъд.

— Какво? — попитах аз. — Да не искаш да кажеш, че холандците са те прехвърлили тайно през нощта през границата?

Исках да чуя как са го сторили със Станислав.

— Те ли? Те? — рече Станислав, протегна глава напред и ме погледна пронизващо в очите. — Още какви неща правят те. Всяка нощ на границата има такава оживена разменна търговия с хора. Немците влачат досадните им чужденци и болшевики през холандската, белгийската, френската и датската граница, правят го и холандците, белгийците, французите, датчаните. Сигурен съм, че точно така постъпват и швейцарците, чехите, поляците.

Поклатих глава и казах:

— Не мога да повярвам. Та това е съвсем противозаконно.

— Но те го вършат. Нали с мен го извършиха, а на границата и в Холандия срещнах няколко дузини, с които са постъпили по същия начин.

Какво да сторят? Не могат да пребият и да заровят тези хора. Те не са извършили престъпление. Само нямат паспорт или не са оптирали. Всяка страна се опитва да се отърве от хората без паспорт и без поданство, защото те винаги им създават неприятности. Ако престанат да се занимават с паспортите, ще престане и тази контрабанда. Вярваш или не, но с мен го сториха.

Не могли да сплашат Станислав нито с трудово общежитие, нито със затвор или интерниране. Същата нощ пак се прехвърлил в Холандия, направил го по-умно и стигнал в Амстердам. Намерил един италианец, съвсем безчестен мъртвешки кораб, и с него тръгнал за Генуа. Там скочил зад борда, намерил друг мъртвешки кораб, този път истински производител на трупове, и с него налетял право на рифа. С още неколцина други той преживял труповете, с просия се добрал до друго пристанище и отишъл на друг мъртвешки кораб, гдето поради едно страшно сбиване напуснал и ето го на „Йорике“.

Къде ще остане той? Къде ще остана аз? Къде ще останат един ден всички мъртъвци? На рифа. Рано или късно. Все някога ще се случи. Не можеш вечно да плаваш на мъртвешки кораби. Един ден ще си го платиш, ако все още имаш късмет. И отиваш все на мъртвешки кораб. Друг изход не ти е останал. Сушата е оградена с непреодолима стена: затвор за тези, които са вътре, мъртвешки кораб или Чуждестранния легион за онези, които са отвън. Държавата предоставя на отделния човек, който не може да бъде номериран, само тази единствена свобода на избор, ако не иска с един хладен жест да го убие. Но засега Цезар Капитализъм още няма значителен интерес от такова убийство, защото още може да използва сметта, изхвърляна през стените на затвора. А Цезар Капитализъм не оставя да пропадне нищо, което все още му обещава печалба. И сметта, която държавите изхвърлят през стените, още има някаква стойност и носи добра печалба. Грях е да се откажат от нея, непростим грях.

— В койката над мен — казах един ден на Станислав, — е пукнал някой, разправяха ми. Знаеш ли нещо за него, Лавски?

— Разбира се, че зная. Ние бяхме почти братя. Той беше германец, от Мюлхаузен в Елзас. Истинското му име не знам, не е моя работа. Казваше, че се нарича Паул. Викаха му Французина, или Френч. Беше носач на въглища. Една нощ, когато седяхме заедно в каютата и той ридаеше като малко момче, разказа ми какво се е случило с него.

Паул бил роден в Мюлхаузен и учил, мисля, бакърджийство в Страсбург или Мец. Не си спомням точно, защото не е много важно.

После тръгнал да странствува из Франция и Италия. В Италия го интернирали, когато почнала мръсотията, или чакай, не, другояче беше. Когато почнала, той бил в Швейцария, нямал пари, изгонили го в Германия и там го взели войник. После при една патрулна обиколка го пленили италианците. Той избягал, откраднал цивилни дрехи, заровил своите сиво-зелени парцали и се лутал из Средна и Южна Италия. Познавал местата, понеже бил работил там.

Накрая го пипнали. Не знаели, че е избягал военнопленник, счели го за германец, който през цялото време скитал нагоре-надолу, и така попаднал в лагер за цивилни пленници. Такава история.

Преди още да разменят цивилните пленници, той пак избягал и се търкулнал в Швейцария. Екстернирали го в Германия и той работил в някаква пивоварна. Сетне се замесил в революционни истории, бил арестуван и експулсиран като французин. Французите не го приели, понеже от цяла вечност бил напуснал Мюлхаузен и не оптирал нито за Франция, нито за Германия. Кой работник мисли за такива глупости? Имаш да мислиш и да се грижиш за други неща, особено ако си без работа и се луташ като замаян, за да намериш нещо поне за стомаха.

Но го екстернирали официално заради болшевишки прояви, от каквито той нямал хабер. Дали му четиридесет и осем часа срок да се изпарява или го чакали шест месеца трудово общежитие. Излезе ли оттам, пак два дни срок, и ако не се махне, пак трудово общежитие или затвор, или концентрационен лагер. Те нямали вече трудови общежития или не ги наричали с това име, както ми каза той. Но за същата цел те си имат други подобни институции. Братята изнамират винаги нови номера, ако по разни причини искат да очистят някого. Какво знаят те за човешките причини? За тях има само престъпници и не престъпници. Който не може да докаже безсъмнено, че не е престъпник, той е такъв.

Трябвало да се измита. Половин дузина пъти ходил при френския консул, но тоя не искал да знае за него, изхвърлил го и му забранил да стъпва в консулството.

Паул свил към Люксембург, минал границата и отишъл във Франция. Когато го пипнали, магарето казало, че е французин. Друго не му оставало. Проверили обясненията му и намерили, че по този начин той незаконно се домогвал до френско поданство. А това е голямо престъпление. Една груба кражба с взлом далеч не е толкова голямо престъпление. Щели да му лепнат няколко години.

Е, накъсо, той намерил миша дупка, за да се скрие. Постъпил в Чуждестранния легион. Там можело да заслужи една десета от френското поданство. Ако издържи.

Но той не издържал и трябвало да офейка.

Както ми разправи, бягството не било проста работа. Къде ще идеш? В Испанските владения? Добре. Само да не е толкова далеч. А там са и мароканците, които искат да спечелят наградата за главата ти. То не пише на челото им, когато им просиш няколко фурми или глътка вода. И хоп, назад като дезертьор, а по-добре се мушни тогаз с парче остро дърво.

Срещат се и мароканци, които те събличат до голо и те оставят да лежиш на пясъка в слънчевия пек.

Сетне срещаш други, които не те ограбват, но те бият или те изтезават до смърт, защото си от омразния Легион, или защото си омразно християнско куче.

Има и други, които те повличат и те продават като роб във вътрешността да теглиш колелото на кладенците. Ах, какво удоволствие е то, по-добре да ти късат червата от тялото.

Но младежът имал късмет, проклет късмет. Срещнал мароканци, които искали да го пребият или да го вържат на опашката на коня и да го одерат жив. Но той могъл да им втълпи, и то навреме, защото те обикновено не се впущат в дискусии, че е германец. Е, германците също са християнски кучета, но те воюваха с французите, това нещо там се цени високо, тъй както в Испания и Мексико се цени високо, че германците са съдействували на петдесет хиляди американци да си намерят гроба. Но за мароканците те са добавили още една тежест на везните, те воюваха на страната на турците, на страната на мохамеданите срещу англичани и французи. А когато пленяваха мохамедански едноверци, сражавали се на страната на англичани и французи, германците ги третираха не като военнопленници, а като три четвърти приятели. Знае го всеки, който призовава аллаха и неговия пророк, независимо дали живее в Мароко или Индия.

Само че е необикновено трудно да обясниш на един нетурски мохамеданин, че си германец. Той си мисли, че германците изглеждат съвсем различно от омразните англичани и французи, и като вижда сега, че немецът прилича на тях, не му вярва и смята, че иска да го измами. Щом дори като немец той служи в Чуждестранния легион и се сражава с мохамеданите, не му вярва вече дори и оня, който може би отначало го е считал за германец. Защото един германец не воюва на страната на французите срещу мохамеданите, които се борят за свободата си; германците знаят сами какво значи да се сражаваш срещу французи и англичани за свободата и независимостта на своята страна.

Как е станало, никой не може да каже. Чрез едно необяснимо чувство, което внезапно се породило у мароканците, те му повярвали, че е германец и никога не се е бил срещу мароканци. Приели го, грижили се за него, хранили го добре и го предавали от род на род, от племе на племе, докато той стигнал брега и там, заедно с търговците на сливов мармалад, бил доведен на „Йорике“.

Скипърът с радост го взел, понеже имал нужда от носач на въглища, а Паул бе щастлив да бъде между нас.

Но още след два дни, макар че не му се случи беля със скарите и въглищата бяха тогава наблизо, той рече:

— Съжалявам, че захвърлих Чуждестранния легион. Тук е десет пъти по-зле от най-страшната рота в нашата дивизия. В сравнение с вас ние живеехме като князе. Имахме човешка храна и човешки помещения. Тук ще загина.

— Не дръж такъв тон, Паул — казал Станислав, за да го ободри. Но Паул, който си спечелил нещо може би още от премеждията при бягството, почна да плюе кръв. Все повече. После повърна кръв на големи парцали. И една нощ, като отидох да го сменя, намерих го легнал на куп въглища горе в бункера, а под него цяла локва кръв. Беше още жив. Замъкнах го в каютата и го нагласих в койката му. На утрото, когато дойдох да го събудя, той бе умрял. В осем го спуснаха зад борда. Скипърът дори не си сне фуражката, просто чукна ей така по козирката. Не го и увиха. Той имаше само дрипи, клеясали от кръв. На краката му вързаха голяма буца въглища. Мисля, че на скипъра му се досвидя и тази буца. В корабния дневник Паул не влезе. Въздух, само въздух, който се разсейва.

[1] Град в Холандия. ↑

40

Паул не бил единственият носач, погълнат и смлян от „Йорике“, откак Станислав бе тук. Имало един Курт, момче от Мемел, който също не оптирал. По това време скитал из Австралия, но не го пипнали, за да го интернират. Накрая го обхванала безименна, носталгия и трябвало да иде в Германия. Пък и забъркал нещо в Австралия. Някаква история с пердах над стачкоизменници и един от тези каналии останал на земята и вече не станал. Курт не могъл да иде при консула, за да се махне по редовния път. Щом се касае за стачка или за истории, които намирисват на комунизъм, всички консули се изправят веднага на задните си крака и се поддържат, макар че няколко месеца по-рано са искали взаимно да си плюят в лицата. Консулът щял сигурно да пошушне на полицията и Курт щял да отмъкне двадесет години. Всеки консул винаги стои на страната на държавата и на държавната идеология, тази велика, августейша дума, която предизвиква само безчинства и превръща хората в номера. И тази държавна идея е така силно развита у консулите, че заради нея те продават и своите собствени синове, само държавата да излезе права. Стачката е насочена срещу държавата. Ако е истинска стачка, а не подстрекавана от господарите.

На Курт се удало да стигне до Англия без документи. Но Англия е гибелно нещо. Всеки остров е винаги гибелен. Можеш да влезеш, не и да излезеш. Курт не могъл да излезе. Трябвало да отиде при консула. Консулът поискал да знае защо той се махнал от Бризбейн в Австралия, защо не потърсил там немския консул и защо нелегално дошъл в Англия.

Курт не могъл да разкаже това, пък и не искал. Англия не била за него по-сигурна от Австралия. Англичаните веднага ще го предадат на австралийците, за да го изправят пред съда.

В кабинета на консула — то било в Лондон или Саутхемптън или някой друг английски град, — където всичко напомняло за отечеството. Курт получил тъй всеобхватна тъга за родината, че започнал горчиво да плаче. Консулът му изкрещял да не прави театър, иначе ще го изхвърли навън, такива нехранимайковци познавал достатъчно. Курт му дал единствения правилен отговор, какъвто един истински момък разполага за такива случаи, и за да придаде подобаващ акцент на предизвикателството, грабнал пресата или каквото било там и цапнал консула по главата. Тутакси почнало да тече кръв, консулът се разкрещял, но Курт изхвръкнал като дявол.

Той могъл да си спести пътя до консула, нали бил от Мемел и не оптирал, та консулът не бил в състояние да му помогне. Не му достигали пълномощията. Както обикновено. Нали той бил само слуга на идола.

С това Курт бил вече окончателно мъртъв и не можел да види отново родината си. Едно служебно лице му потвърдило, че неговата носталгия е само театър. Знае ли служебното лице, че и един нехранимайко, един дрипав скитник по света също може да изпитва тъга за родината? Такива чувства са запазени само за онези, които имат чисто бельо и всеки ден могат да си вземат от скрина чиста носна кърпа. Yes, Sir.

Аз нямам носталгия. Аз научих, че това, което трябва да бъде родина и отечество, е турено в саламура и подшито в папки, че то се представлява от държавни чиновници, които могат така сигурно да прогонят носталгията ти, та и следа да не остане от нея. Къде е моята родина? Там, където съм и където никой не ме безпокои, никой не иска да знае кой съм, никой не иска да знае какво правя, никой не иска да знае откъде съм дошъл — там е моята родина, там е моето отечество.

Момъкът от Мемел се лепнал за един испанец и накрая дошъл на „Йорике“ като носач.

На „Йорике“ нямаше предпазни съоръжения. Първо, те струват пари и, второ, пречат на работата. Мъртвешкият кораб не е детска градина. Отваряй си очите, а ако нещо отиде по дяволите, то е само разложена плът или някой негоден пръст, който вече не може да работи.

Стъклото за нивото на водата в котлите нямаше предпазна мрежа. Един ден то се пръсна, когато Курт бил на вахта. Нямаше и дълга ръчка, за да може от сигурно място да се спре водата в тръбата, която води за стъклото. Кипящата вода пръскала, и котелното помещение се напълнило с гъста гореща пара.

Тръбата трябвало да се затвори. Но спирателният кран се намирал точно под строшеното стъкло, на два цола от отвора, гдето пръскала водата. Трябвало да се затвори, иначе коритото за половин ден ще спре, а ако връхлети лошо време, корабът не може да маневрира и ще го издуха, та и треска няма да остане.

Кой ще я затвори? Носачът, естествено. Вагабонтинът жертвува своя живот, за да остане „Йорике“ маневрено способна и да иде при рибите чак тогава, когато й се заповяда.

И Курт я спрял. После паднал, инженерът и огнярят го занесли в койката.

— Такива крясъци не можеш и да си представиш — разказваше ми Станислав. — Не можеше да легне на гърба си, нито на корем, нито настрани. Кожата му висеше на парцали като съдрана риза, цялата в мехури и мехури, дебели като копче и един до друг. Ако бяха го занесли в болница, не знам, може би щяха да му помогнат, като му присадят кожа. Но би трябвало да употребят една цяла телешка кожа, за да го закърпят. И крещя, крещя, крещя! Как исках да го чуе в съня си консулът, вече не би се избавил от този крясък. Седят си на масата и попълват формуляри. Сто мили зад фронта на голия живот.

Храброст на война? Глупости! Храброст в бойното поле на труда. Но там няма да получиш орден. Там ти не си герой.

Курт крещя до смърт. Вечерта го пуснаха през борда, момчето от Мемел. Е, Пипип, трябва да снема шапка, не ме зяпай такъв. Тук трябва да направиш „Пушки за почест!“ Не можеш другояче. През борда, с буца въглища на крака. Приличаше на затворник. Вторият инженер погледна долу след него и после рече: „Проклета история, сега пак нямаме носач“. Ето всичко, което каза. А точно той беше човекът, който трябваше да го направи, защото беше отстраняване на повреда, а такива ремонти не са за носачите. Да, такъв беше Курт. И той не е записан в корабния дневник. Вторият инженер е записан. Готвачът видял, когато отишъл в кабината на скипъра да краде сапун. Ето какво се пада на хората от нашата черга.

41

С останалия екипаж говорех много малко. Бяха най-често навъсени, настроени зле и сънливи, ако не бяха натряскани, което им се случваше във всяко пристанище. Но, ако трябва да бъда съвсем честен, всъщност те не говореха с мен. Нали бях само носач, аз и Станислав. А носачът е нищо, далеч не като старши матрос или като палубен работник. Всички те са господа в сравнение с носача. Носачът се рови във фъшкиите и пепелта и сам е фъшкия и пепел. На него можеш да си оцапаш пръста. А пък дърводелецът, или да идем още по-високо, боцманът. Спрямо тях ти си едно червейче. Никой по-добре от работниците не знае да прави такива тънки и префинени различия в ранга.

Да вземем фабриката. Този, който изработва на струг болтове с хиляди, всички по шаблон, е велик човек спрямо оня, който ги отнася с коша. Тоя пък стои на недостижима висота за човека, който мете залите. А метачът се бие в гърдите и казва: „Аз не мога да общувам с този, който претърсва боклука и отбира месинговите стружки. Къде ще му излезе краят, ако почнем с такива да се мерим“.

Различията в ранга са валидни и за мъртвите. Те остават сякаш още по-големи. Нищо е този, когото са заринали просто зад зида. Погребаният в чамов ковчег стои вече по-горе. Нощем, когато те танцуват, той дори не поглежда към заринатия, а с копнеж въздиша към онези, които танцуват със своите дъбови ковчези. Към оня, който се носи тържествено в метален саркофаг със златни ъгли, той не смее дори да вдигне поглед, пък и този би го счел за светотатство. И всичко това е станало ясно предварително, затуй погребват едните в метални саркофази, а другите заравят в някое кьоше в четвъртит дървен сандък. От различията в ранга не се интересуват само червеите и ларвите, тези радикални, революционни преобразители на смъртта. Те всички са еднакво бели и еднакво големи и искат да ядат. Ядат всичко, което намерят, и еднакво бързо си го вземат както от металния саркофаг с позлатени ъгли, така и от простия сандък.

Господин дърводелецът, господин боцманът и господин машинистът бяха малки офицери, подофицери. Бяха точно така мръсни, както и ние, не бяха по-опитни от нас, работата им бе много по-маловажна от нашата, що се отнася до правилния ход на „Йорике“. Но носачите бяха длъжни да обслужват господин машиниста. Трябваше да му носят яденето от кухнята, да му го сервират на масата и после да я разтребват. За да се спазва йерархичната разлика. Той е само машинист на лебедките, а когато корабът е в пристанището и огнярите и носачите имат работа навън, той трябва да загрява котлите, денем и нощем. По време на плаване се мотае като муха без глава, ту лъска нещо по машините, ту смаже някой лагер, разглоби някоя гресьорка, за да я промие, или махне нещо мръсно, за да го премести само другаде. За цялата тази работа той не спи в големите каюти, а в малки, където има само две или три койки, получава в неделя пудинг от грис с малинов сок и два пъти седмично печени сливи в синьо нишесте. Той, боцманът, дърводелецът, подофицерите. Затова той трябва да ни надзирава и следи дали няма в бурно време да отворим въглищен бункер близо до котлите, когато в бункера на кърмата има още няколко килограма въглища. Какво би направил Цезар със своите армии, ако нямаше подофицери, които стоят на първото стъпало от стълбата към генерал-фелдмаршал? Не са полезни подофицери, които идат от горе; те трябва да идат от низините, вчера още да са били бити, тогава са полезни, те могат най-добре да бият.

После идват старшите матроси и след тях палубните работници. Станислав бе по-способен от всичките трима старши матроси наедно, но той беше само смет. Те биха се чувствували най-добре, ако се разпореди на носачите: щом искат да минат покрай машиниста, да го питат предварително дали това ще му бъде угодно.

При все това те всички бяха мъртви, всички бяха на път към рибите.

Ако не нараниш чувството им за достолепие, с тях може да се общува и те се чувствуват съвсем на същото бунище като нас. По-малко обиграните палубни работници бяха още твърде несигурни сред нас, старите морски вълци, за да се развие у тях някакво съзнание за превъзходство. После, с течение на времето се породи едно чувство за общност, основано на нашата обща съдба. Всички ние бяхме загубени, макар че никой не искаше да си го признае и винаги се надяваше да се спаси. И всички нас заплашваше еднаква съдба на гладиаторската жертва, която всички знаехме, без да я изговаряме открито. Моряците не говорят за корабокрушение и потъване, това не е хубаво. Само примамва госта на кораба. Но точно това очакващо знание, това треперещо броене на дните от едно пристанище до друго, това сдържано премълчаване на факта, че, колкото и дълго да трае, с всеки ден ние по-близо и по-сигурно идваме до последния ден до бруталната борба за голия живот, всичко това скопчваше наедно с някаква странна връзка.

Никой не излизаше в пристанището сам, винаги по двама или трима. Пирати не биха изглеждали и на четвърт така зле, както ние. Никога не завързвахме връзки с екипажите на други кораби. Отчасти ние бяхме твърде мръсни и твърде дрипави за тях, отчасти пък и ние бяхме твърде горди, за да се занимаваме с тях. Можеше да им кажем каквото искаме, те се правеха, че не чуват, изпият си виното или ракията и си тръгнат по пътя. Те бяха почтената работническа класа, четвъртото съсловие. Ние бяхме петото, което стои далече под тях, а и те още не са седнали здраво пред яслата. Може би ние бяхме дори шестото и трябваше да чакаме още няколко столетия.

Хората от четвъртото, почтеното съсловие не влизаха в близки връзки с нас и затова, защото ни считаха за отчаяни, обезверени. Ние наистина бяхме такива. Всичко ни беше безразлично. Каквото и да се случи, не може да бъде по-лошо. Не му обръщай внимание.

Когато влезехме в моряшка кръчма, съдържателят винаги изпитваше едно страхливо желание да ни изкара по-скоро извън, макар че ние пропивахме всичко, което носехме в джоба или в устата, понеже джобът е съдран, или в кожата на шапката, ако я имаме. Ние бяхме добри клиенти, но докато се намирахме в кръчмата, стопанинът не снемаше очи от нас и наблюдаваше всяка крачка и всеки поглед. Стори ли му се, че някой намигнал или зяпал много явно някого от почтеното съсловие, кръчмарят отиваше при него и го убеждаваше да напусне заведението. Трябваше да действува предпазливо и нежно. Забележи ли какво става, засегнатият може да кипне, и ето ти пердахът в пълен ход.

Вероятно с течение на времето от прекомерния труд, от чудноватото, загубено състояние, в което се намирахме всички, от непрестанното напрежение, предизвикано от бучащия грохот на обгорялата „Йорике“, която не искаше да отиде при рибите, в нашите лица се бе вдълбало нещо, което изпълваше, с неизразим ужас всички хора. Сигурно имаше нещо в лицата и очите ни, което караше понякога жените да побледнеят и да крещят, когато неочаквано попаднем пред техния поглед. Дори мъже ни поглеждаха боязливо, обръщаха се и търсеха друг път, за да не минат край нас. Полицията ни следеше с очи, докато се скрием. Странно се държаха децата. Някои започваха да викат, щом ни видят, и бягаха като преследвани, някои спираха, отворили широко очи, докато минем, някои ни следваха без дъх, сякаш наяве са видели образи от сънищата, а някои, и това бе много рядко и наистина странно, идеха при нас, подаваха ни ръка, смееха ни се и казваха: „Добър ден, чичо!“ или „Добър ден, моряко!“. Между тях имаше и няколко, които ни гледаха с големи очи, съзерцаваха ни с отворена уста и след като ни подадат ръка, внезапно хукваха и не се обръщаха вече.

Толкова ли бяхме мъртви, та детските души виждаха и чувствуваха в нас смъртта? Бяхме ли се явили на децата, когато са сънували още под сърцата на майките си? Някаква тайнствена връзка ли ни обгръщаше: нас, отминаващите и обречени на смърт, и детските души, които тъкмо бяха стъпили на прага на живота и още носеха в съзнанието си сянката на непознатото царство? Ние, отиващите си — те, идващите, сродството бе в противоположността.

Истински чисти не бяхме ние никога. С пясък и пепел не можеш да се измиеш. Когато в някое пристанище си помислиш, че ти трябва сапун, парите вече са отишли за други неща, които също са ти се сторили важни — вино и песни, и всичко останало. Ние можехме и да пеем. То беше рев и виене, но никой не викна от прозореца, че трябва да пазим тишина. Пазеха се. Полицията не чуваше и не виждаше нищо.

Понякога купувахме парче сапун, но го имаш само един ден. После изчезваше завинаги. Не можеш цял ден да го държиш в устата, за да го запазиш. И понеже не можеш дълго да държиш и парите си в устата, а не искаш да ти ги откраднат и сетне да се ядосваш, харчиш ги. Най-простото нещо на света.

Случва се да идем и да ни обръснат, ако се сетим за това, докато още имаме пари, или ако случайно надникнем в стъклото на някоя витрина и сами не можем да се познаем. Защото никога не сме имали огледало. Това беше хубаво, така не знае кой как сам изглежда в лицето. Изглеждаше страшен винаги другият, та жените крещяха и се криеха по къщите. Необръснат, лицето червено и издрано от пясъка и пепелта, голите мишци със следи от обгаряне и дрехите опърлени, прегорели, скъсани, парцаливи.

Никога не отидохме в някое английско, френско, немско, датско или холандско пристанище. Нямаше какво да търсим там. Все по бреговете на Африка или Сирия. Рядко само ходехме в Испания или Португалия на някой кей, но често оставахме вън на рейда и вземахме товара от мауни и лодки. Скипърът сигурно знаеше защо в много пристанища не отиваше до кея, а пущаше котва на рейда. После сигнализираше за лодка и се качваше в нея до пристанището, за да уреди документите при консула или в пристанищното управление.

Движехме се по наши собствени пътища. Мъртвешки кораби няма. Това са неща от предвоенното време. Няма, защото не ги виждат в пристанище, в някое познато пристанище. Те са там в далечината, гдето всеки залив е пристанище, щом стърчи някаква барака. В китайските води, в индийските, в персийските, в малайските, по бреговете на южното и източното Средиземноморие, по бреговете на Мадагаскар, по западните и по източните африкански брегове, по бреговете на Южна Америка, в Южното море. Място, достатъчно за всички и за още няколко хиляди. Както не могат да прогонят от шосетата на земята всички скитници, защото между тях може и да има съвсем порядъчни хора, които са останали без пари, така не могат да прогонят и мъртвешките кораби от седемте морета. Който ги търси, не ги намира. Нали на земята има три пъти повече вода от сушата. И където има вода, там има и път за един кораб, но където има суша, далеч още не е сигурно, че има път за някой скитник.

Никога не намериха „Йорике“. Тя имаше капитан, който си разбираше от занаята. Той можеше да общува с князе, те биха го считали за равен на тях. Случи ли се нещо подозрително, той действуваше най-сръчно. Документите му бяха винаги в ред, доколкото се отнасяха до „Йорике“ и до съдържанието на търбуха й. Никой пощенски параход с десеторна концесия не можеше да покаже по-добри документи. А корабният дневник? Той беше точен до минутата.

Веднъж ни наближи един испански военен катер, докато още се намирахме в териториалните води. Катерът търсеше. Всяко дете знаеше, че сланината с кости представлява добър гешефт.

Катерът сигнализира, но скипърът не му обърна внимание. Тогава катерът даде един изстрел „стоп!“. И „Йорике“ спря. Нямаше какво да стори. Бе още в граничната зона. А пък тези катери и пет пари не дават за нея. Опитват се да те клъвнат и вън от границата. Скипърът трябва да доказва пред съда, че се е намирал вече вън от нея, на миля и половина. А не е така просто да се докаже. Във водата няма гранични стълбове. Ловците на ром в щатите изобщо не признават морската граница. Но понякога на скипъра се усмихва щастието да докаже, че е бил вече вън от нея. Е, тогава му плащат. И след половин час пак се опитват да го пипнат. Само човекът, малкият, той трябва да съблюдава закона. Не и държавата. Тя е всемогъща. Човекът трябва да има морал, държавата не признава никакъв морал. Тя убива, щом го намери за добре, тя краде, щом го намери за добре, тя ограбва децата от майките, щом го намери за добре, тя разтрогва браковете, щом го намери за добре. Тя прави, каквото иска. За нея няма бог на небето, а принуждава хората да вярват в него под страх от смъртно наказание. За нея няма божии заповеди, а с тояга ги втълпява на децата. Тя сама си създава заповеди и забрани, защото е всемогъща, всезнаеща и вездесъща. Тя сама си създава заповеди и забрани, а ако те един час по-късно не й са вече удобни, сама ги престъпва. Над себе си тя няма съдия, който да й търси сметка, и ако човекът започне да става недоверчив, тогава тя му размахва пред очите знамето червено-бяло-синьо-ура-ура-ура, той съвсем се обърква, а тя му реве в ухото: „Дом и огнище — жена и дете“ и му духа в ноздрите упоителния дим: Спомни си своето славно минало. И тогава хората послушно повтарят всичко, защото чрез продължителната работа всемогъщата държава ги е превърнала в машини и автомати, които движат своите мишци, нозе, очи, устни, сърца и мозъчни клетки точно така, както тя иска. Това не успя да постигне дори всемогъщият бог, а пък той беше твърде способен. Но в сравнение с това чудовище той е само един беден некадърник. Неговите хора действуваха съвсем самостоятелно, щом той им даде възможност сами да движат ръцете и нозете си. Те бягаха от него, не спазваха заповедите, му, съгрешаваха като бесни и накрая го изпъдиха. Под властта на новия всемогъщ бог им стана по-трудно, защото той е още твърде млад, и те още не се осмеляват да го настъпят по крака и да откъснат ябълката от дървото.

Ние спряхме. Нищо друго не ни оставаше. Щеше иначе да ни хвърли във въздуха.

И тогава онези дойдоха горе.

— Бихме искали да видим документите. Да, благодаря, те са в ред. Ще си позволим да направим проверка. Няма да ви задържаме. Само няколко минути.

— Моля, моля, господа, но не прекалено дълго. Аз имам закъснение или ще трябва да държа отговорно вашето правителство. — Скипърът се засмя. Как умееше да се смее този мъж. Със своя полуироничен, почти необикновено весел смях той разсейваше всичко, което би могло още да бъде подозрително.

Добрите хорица бяха подочули нещо за сланината с кости. Като мравки пълзяха те из трюмовете и търсеха сланина от Чикаго. А скипърът се смееше и смееше.

Сланина не намериха. В кухнята имаше няколко кутии. За домашни нужди на каюткомпанията.

Но намериха какао. Холандско, гарантирано чисто, обезмаслено, марка Ван Хутен. Пълни сандъци и сандъци. Всички с какао в ламаринени кутии. За да не се загуби ароматът.

Офицерът, който ръководеше претърсването, посочи един сандък в средата на стифа. Извадиха го. Той нареди да го отворят.

А скипърът се смееше. И офицерът стана нервен. Искаше да го скрие, но не можеше. Смехът го подлудяваше.

Хубави големи кутии. Всички облепени с етикети. Скипърът отиде до сандъка, извади една ламаринена кутия и я подаде на офицера, като придаде на своя смях съвсем подчертано саркастичен тон. Офицерът погледна скипъра, после погледна кутията и с енергична крачка пристъпи до отворения сандък и сам си взе една кутия, точно до отвора. Бързо разкъса етикета и отвори кутията. — Какао.

Скипърът се тресеше от смях.

Изведнъж на офицера му хрумна за сланината с кости и той изсипа какаото от цялата кутия.

Какао. Вътре нямаше нищо друго. Нищо, освен гарантирано чисто обезмаслено какао Ван Хутен.

Но офицерът, треперещ от нерви, взе сега кутията от ръката на скипъра, скъса етикета, махна ламаринения капак, а там имаше — какао. Пак сложи капака и с едно „благодаря!“ върна на скипъра кутията.

Какво се разиграваше в душата на скипъра, когато офицерът взе от ръката му кутията, сам той си знаеше. Но се смееше, та се чуваше чак на военния катер, който лежеше на дрейф.

Офицерът се извини, даде документ за проверката, в който вписа марката на отворения сандък с квитанция за двете опропастени кутии какао, качи се с хората си в шалупата и отблъсна към катера.

Когато се отдалечаваше, скипърът викна към кухнята:

— Готвач, тази вечер какао за екипажа и кейк със стафиди.

Сетне се приближи до сандъка, порови из него, докато намери каквото търсеше, извади исканата кутия и я даде на готвача.

После нареди да заковат пак сандъка и да го наместят на стифа.

Аз стоях на палубата, когато се разиграваше цялата тази сцена.

И за да не пропусна случая, още същата нощ се залових да реквизирам няколко кутии какао. На първото пристанище щях всякак да си докарам от тях няколко шилинга или да ги разменя за тютюн.

Издърпах пет и ги складирах в бункера.

При смяната казах на Станислав:

Идвало ли ти е на ума за какао? Чиста работа. В него има няколко шилинга.

— В него няма нито шилинг. Ех да беше какао! Но вътре има какао на зърна, а ако не можеш да предложиш и съответната мелничка, няма да получиш и едно червено пени.

Това ми се стори подозрително. Значи Станислав си бе вече помислил за тая работа. Навярно е отворил сандъка, докато вторият е висял още на лебедката.

Изпълзях веднага в бункера и отворих една кутия. Станислав беше прав. В нея имаше какао на зърна. Много твърди, с месингови гилзи. Във втората кутия същото. В третата, четвъртата, петата същото. Затворих ги пак хубаво и ги наредих обратно в сандъка. Не се интересувам от арабски и марокански какаови зърна, а сигурно нямаше да намеря и съответните мелнички, дори и ако ги има на борда.

Само скипърът беше способен да превръща какаовите зърна в какао на прах. Можеше да го прави по два начина. Можеше да извърши чудото, когато кутията е в сандъка, но можеше и тогава, когато я държи в ръка. Той беше майстор на черната магия, yes, Sir.

42

Отправихме се за Триполи и имахме дяволски тежко плаване. В котелното ни лашкаше насам и натам, а в бункерите бе още по-лошо. Когато седях на един куп въглища в котелното, за да си отдъхна, аз разглеждах малката стъклена тръбичка, която така мъченически бе глътнала един възрастен моряк само защото била в такова настроение. Поставях си въпроса, дали аз бих затворил тръбата, ако на това стъкълце му хрумне пак да се разтанцува.

Естествено, казах не. Но кой може да каже какво ще стори, ако въпросът не се поставя, а трябва да бъде решен и ти дори не мислиш, че този въпрос изобщо съществува? Та може огнярят да лежи долу и да не може вече сам да избяга. Да изоставя моя огняр, та през целия ми живот да крещи след мен: „Пипип! Пипип! Изгарям! Изнеси ме, Пипип! Не мога да стана, не мога да виждам, очите ми са изгорели, Пипип, бързо, умирам! Пи-пии-п…“.

Е, оставяш, ли огняря да лежи? Не, ще отидеш, дори и да знаеш, че и двамата ще останете там.

А може би няма да ида. Защо? И моят живот има някаква цена. Моят живот…

— Пипип, носач, скачай на бака, не зяпай, на левия борд!

Огнярят реве, та заглушава ударите на машината.

Без да погледна, правя скок към левия борд и падам там на колене, защото се удрям в ръжена, който лежи на пътя ми. В същото време чувам оглушителен трясък.

Аз виждам, че под черния дебел слой въглищен прах, който огнярят има на лицето си, той е съвсем блед. И мъртвите могат да побледняват. Изправих се с пребити глезени и ударени колена и се обръщам.

Тръбата за вдигане на пепелта е паднала долу.

Тази тръба представлява кръгъл ламаринен канал като голям комин, с диаметър от около един метър. В него се дигат кофите с пепел, за да не могат да се махат насам-натам, а да отиват право горе в шахтата.

Тръбата виси в котелното на около девет фута от пода. Горе е занитена на един венец. Нитовете сигурно са ръждясали и сега в тая буря тя е получила последния удар и се е откъснала. Къде ще иде? В котелното. Отвесно падаща, много здрава желязна ламарина, има сто кила и повече. Ще ти отреже главата и цялото тяло по дължина. Ще го направи като с бръснач. Или ще ти удари рамото и ще го отнесе. Ако се смили, само половината крак. Кой мисли за тази тръба, че могла да ръждяса до венеца. Тя виси там от разрушаването на Ерусалим и никога не е падала. Вече толкова столетия. И сега изведнъж й хрумнало да падне.

Моряшки жребий. Работнически жребий. Вината е твоя. Махни се навреме, тогава нищо не може да ти се случи.

Ало, огняр, с един скок се избавих още веднъж. Още при първия вик: „Носач, на бака!“ профучах като маймуна, без да мисля какво става. „Йорике“ развива инстинктите, поддържа те във форма.

— Да, огняр, майка му мръсна, това беше един скок навреме. — Благодаря! Няма нищо. Защо? Утре ти, вдругиден Станислав. Кой знае кого ще улучи следващият куршум. Ние сме във война. И вик: Главата ти отива! Но преди още да го чуеш, главата е отишла. Остатъкът остава да лежи. Не се заплаща. През борда. Буца въглища на крака. С един пръст на фуражката. Погребална музика: „Сега пак нямаме носач.“

Стъклената тръбичка е здрава. Тя е взела жертвата си. Огнярят развали шегата на повдигателната тръба. Но за това ни чака отмъщението. Коя е следващата стъклена тръбичка? Кой е следващият? Момче, затегни си колана. Предупреждението се носи във въздуха. Предупреждение за теб. Гостът свисти наоколо, спотайва се в кьошетата и дебне в ъглите. Следния път той ще си свърши работата по-добре и не ще допусне огняря да погледне случайно нагоре и да види тъкмо как първо се откъсва едната половина на венеца и после другата. Следния път ще бъде може би дъската, по която балансираш горе за бункерния люк.

Мое момче, аз мисля, че е най-добре да слезеш в Триполи. Макар и да си мъртъв, ти можеш пак да си направиш една разходка от гроба и да видиш какво става навън, защото тъй бърже не се свиква със смрадния гробищен въздух. После пак ще влезеш в гроба или в мъртвешки кораб, но ще си напълниш носа с пресен въздух и втория път ще тръгне вече по-добре. Но в Триполи не стана нищо. Крачка не можахме да направим без надзор. При най-нищожния опит да останем зад борда ще ни пипнат и върнат обратно. Ще представят на скипъра сметка за разходите, а той ще ги удържи от заплатата. И в Сирия нищо не стана. Не можеш да се откопчиш. Ние бяхме свободни хора, свободни моряци. Позволяваха ни да отидем в пристанището, позволяваха ни да се натряскаме в кръчмите, да танцуваме и да проиграваме парите си или да ни ги окрадат от джоба. Всичко можехме да правим, нали ние сме свободни хора, а не затворници. Но щом „Йорике“ развее Синия Петер[1] и ти се шляеш далече от кея или вълнолома или се губиш из преплетените улички и тъмни кьошета, ето че някой те тупне по рамото: „Monsieur, s’il vous plait[2], вашият кораб чака, ние ще ви придружим, за да не сбъркате пътя“.

И щом пак се намериш на „Йорике“, те имат право да стоят долу на кея и да ти попречат за втори път да напуснеш коритото, понеже Синият Петерлайн се вее, а това означава край на свободата.

Станислав беше прав:

— Няма да се измъкнеш. А ако се измъкнеш, ще те пипнат и ще те пъхнат на друго мъртвешко корито, може би още по-лошо. Защото мъртвите ще те прибират винаги, дори от ръцете на полицията. С благодарност. И ще турят на архангела десет шилинга в ръката. Дори ще ти дават да плюскаш, докато те продадат на друг мъртвешки кораб. Трябва да се избавят от тебе. Не могат да те депортират в родината, нали ти нямаш никаква.

— Но аз не съм длъжен да постъпя.

— Ще те задължат. Скипърът ще каже, че се е уговорил с тебе устно, и вие сте си стиснали ръцете. На теб няма да повярват, на скипъра ще вярват. Нали той е скипър и има родина, макар че сам я е измислил и не смее да се върне у дома. Но той е скипър. Ще те задължат. Той те е наел. Не те е виждал никога. Но те е наел, стиснали сте си ръцете. Ще те задължат. Ти си дезертьор.

— Но, Станислав, говори ясно. Нали все още има право — казах аз, понеже мислех, че преувеличава.

— Този ми е вече четвърти. А за тебе първи. Ще постъпиш и хоро ще играеш.

— Не могат да те принудят. Аз дойдох на „Йорике“ доброволно — възразих аз.

— Да, първия път идваш полудоброволно. Но ако всичко ти беше в ред, не би дошъл доброволно. Ако ти си в ред, никой не може да ти дрънка такива измишльотини като ръкостискане, дезертьор и тем подобни. Ще кажеш, че ще идеш при консула. Трябва да те пуснат и да дойдат с теб. Ако консулът каже, че те приема, те трябва да се оттеглят. За ръкостискането няма да стане дума, а на скипъра ще кажат: „Кой сте вие? Кога за последен път инспектираха кораба ви? Какъв е окладът на екипажа: храна, заплата, каюти!“ И скипърът ще си свие опашката и няма вече да приказва за ръкостискане. Ти можеш ли да идеш при консула? Имаш ли документи? Имаш ли отечество? Е? Могат да правят с теб каквото искат. Не вярваш ли? Слез, опитай се!

— А ти не пазиш ли още датската си моряшка книжка? — запитах Станислав.

— Какъв въпрос! Какъв глупав въпрос! Ако я пазех, нямаше да бъда тук. Веднага я продадох за десет долара, когато получих в Хамбург хубавия паспорт. С нея той не може да се качи на датски кораб, нито да иде при датски консул. Веднага ще му я отнеме, понеже тя е анулирана. Но при нашите условия тая книжка цена няма. Ах, ако я имах. Но се осланях, на моя елегантен паспорт. Та той беше като крепост, добър и сигурен. Топ. Истински. По-добър от десет клетви. От цял свят можеш да позвъниш в Хамбург. Кажи само номера. И получаваш отговора: Паспорт като диамант. Но беше само гипсова фасада. Имаше хубаво лице, а зад него нищо.

— А защо не се опита и другаде с него?

— Опитах се. Пипип. Мислиш ли, че ще оставя този елегантен кръшкач, без да го извадя половин дузина пъти и да видя дали пък няма да върши работа! Опитах си късмета и при един шведец. Дори не стигнахме до консула. Скипърът го взе, надникна в него и рече веднага: „Не сте за нас“.

— Германците биха те взели.

— Първо, те плащат кучешки заплати. Поне тогава. Как плащат днес, не знам. И пак бих се съгласил с удоволствие. Беше ми все едно. Но като пристигнеш там, веднага ти скачат в лицето: „Не вземаме поляци. Поляците вън. Плюскайте горно силезийски въглища. Натъпчете поляшките си гърла.“ И все такива неща. И тъй ще върви през целия път. Дори и да ме бяха назначили. Другите, от екипажа, са десет пъти по-зли, десет пъти по-насъскани. Съвсем няма да издържиш. От ранно утро до вечерта ще чуваш само: „Свински поляк. Мръсен поляк. Говедо поляк. Не искате ли да излапате и Берлин, полски свини?“ Няма да издържиш. Пипип. Ще се хвърлиш през релинга. Тогава по-добре „Йорике“. Тук никой не се пъчи пред другия със своята националност, защото никой вече няма националност, с която да се надува.

Тъй минаваше месец след друг. И преди да се опомня, бях на „Йорике“ вече четири месеца. А си мислех, че тук няма да мога да живея два дни.

[1] Син флаг, сигнал за отплаване. ↑

[2] Господине, моля (фр.). ↑

43

Човек свиква. „Йорике“ бе станала поносима. Всъщност тя беше екстра корабче. Храната съвсем не беше така лоша, както изглеждаше. Сегиз-тогиз имаше закуска-след-буря. И какао с кейк от стафиди. И понякога половин водна чаша коняк или пълна водна чаша ром. Готвачът дори даваше извънредно по половин кило захар, когато му събереш за кухнята хубави избрани въглища от бункерите.

Мръсотията в каютата се търпеше. Нали нямахме четка и метла. Миехме с парцал от чувал. И сапун нямахме. И ако купехме едно парче за лична употреба, няма да го използваме за чистене на каютата. Да не сме луди.

И койката не бе толкова твърда, както отначало. От пакли си бях стъкмил възглавница. Дървеници? Има ги и другаде. Не само на „Йорике“. Всичко стана поносимо. И никой не изглеждаше вече тъй мръсен и тъй парцалив, както в първите дни. И съдовете за ядене не бяха вече тъй мазни.

С всеки изминал ден всичко бе ставало мъничко по-чисто и по-добро, и по-поносимо. Ако очите много дълго гледат едно нещо, те вече не го виждат. Ако всеки ден уморените крайници почиват на все същото кораво дърво, те скоро ще спят като на пух. Ако всеки ден езикът вкусва все същото, няма да знае какъв вкус имат другите неща. Ако всичко около теб се смалява, не виждаш как и ти си се съсухрил, а ако всичко, което те заобикаля, е мръсно, не виждаш колко мръсен си самият ти.

„Йорике“ беше наистина поносима. Със Станислав можеше да разговаряш добре. Той бе умен и интелигентен момък, много видял, всичко гледал с ясни очи и не допуснал да му клеяса мозъка. С огнярите също можеше да се говори. Знаеха да ти разправят по нещо ново. И палубните работници не бяха затъпели глупаци. Никога при мъртвите не идват глупаци, а рядко и хора на средно ниво. Защото на тях всичко им е в ред. Те никога не падат от стената, понеже никога не се катерят по нея, за да видят как изглежда отвъдната страна. Те вярват туй, което им разкажат. Вярват, че от другата страна на стената седят убийци и подпалвачи. Убийците и подпалвачите седят винаги от другата страна на стената. А който не вярва и иска да види, катери се по стената и пада долу, и съвсем правилно остава вън. А ако иска да отиде на другата страна, за да продаде на убийците и подпалвачите излишните копчета от панталоните си, то трябва поне да мине през вратата, за да се види кой е, да го види и нощният пазач, който държи над къщната си порта герба с орела и пилон за знаме, за да се знае, че именно той е нощният пазач на тази страна, и за да не загуби бакшиша. Който не може да даде бакшиш и няма в джоба си бележка, на която да е подпечатано, че той е син на майка си, трябва да си седи у дома. Свобода — да, но тя трябва да бъде подпечатана. Свобода за обитателите на земята да се преселват, където искат — да, но само със съгласие на нощния пазач. Аз имах у скипъра заплата за четири месеца. Да намалим около сто и двадесет пезети аванс. Остава една хубава сумичка. Дори и ако се пресметне в лири стерлинги.

А не исках моят труд да отиде напразно и да подаря на скипъра парите си. И така той ме държеше още по-здраво. Но къде, кога и как да се уволня? Няма начин. Напускането не ще бъде потвърдено в никое пристанище. Нямам документи, нямам родина. Няма да се отървеш от този човек. Не мога да напусна.

Имаше само едно уволнение. Уволнението на гладиаторите. Уволнение на рифа. Уволнение при рибите. Спасиш ли се, ще налетиш на някой бряг. Там не могат пак веднага да те изметат във водата. Корабокрушенец. Пробужда се съчувствието на хората, особено на тези, които живеят по крайбрежието. Към мъртвите няма милост, с корабокрушенците е друго нещо.

Тогава трябва да се подаде доклад и до нощния пазач на знамето, под което ти си отишъл на рифа. Той не плаща за човека, той плаща за рапорта, за да се замаже застраховката още по-добре. Щом не постъпи рапорт, трябва да се чака законният срок за безследно изчезналите, а това означава значителна загуба на лихви. Ако има рапорт, и съчувствието към корабокрушенците пресъхне, пак те причисляват към мъртъвците. Отначало съвсем бавно, после все по-бързо и по-бързо. Компанията носи отговорност за човека и тя е отговорна за неговото отстраняване оттам. Накъде? Никой скипър не го иска. Няма да може после да се отърве от него. Е, тогава на мъртвешки кораб. Той не иска, от последния път му е дошло до гуша. Ръкостискане, опит за дезертьорство, десет шилинга в ръката, Синият Петерлайн, хайде горе. Добро утро, ето ни пак тук.

Рибите могат да чакат. Той ще дойде. Някога ще дойде. Ще дойде или със стъклената тръбичка, или с повдигателната тръба, или с някоя лавина въглища в бункера, или на рифа. Но ще дойде. Не може да се пенсионира или да си вземе жена, или да започне амбулантна търговия с лодка. Трябва винаги да бъде на арената. Докато забрави, че е на арената, yes, Sir.

Лежим в Дакар. Едно съвсем порядъчно пристанище. Не може да се упрекне в нищо.

Почистване на котлите. Загасят пещите под котела, който се чисти, и то само за един ден, а съседният котел остава под пара. И това удоволствие в място, за което казват: Гледай там ония зелени стълбове за ограда с голямото Е на тях, там е ЕКВАТОРЪТ, можеш да го наречеш и обедната линия, но тогава трябва да отвинтиш А-то и да окачиш месингова табелка с едно голямо О. Но дали казваш обедна линия, или екватор, или изобщо нищо, тук е винаги еднакво горещо и нажежено. Щом пипнеш екватора, ръката ти веднага изчезва като отрязана, остава само една купчинка пепел. Ако на екватора туриш парче желязо, то се топи като масло. Ако държиш едно до друго две парчета, те се спояват автогенно. Гладко без ръб, трябва само да натиснеш.

— Зная аз — рече Станислав, — веднъж преминахме екватора, беше точно на Коледа. И тогаз той беше така горещ, че можеше просто с пръст да пробиеш дебелите железни бордови стени. Дори нямаше нужда да натискаш. Посочиш просто с пръст и става дупка. Скипърът видя това от мостика и викна: „Да не искате да направите от кораба сито за кафе. Тутакси да се затворят дупките.“ И ние мъничко погладихме отгоре с ръка или с лакътя и дупките пак бяха затворени. Желязото беше меко като кухненско тесто. Железните мачти се бяха съвсем извили като дълга восъчна свещ, която си сложил на гореща печка. То беше едно свинство, докато ги изправим пак. С екватора не бива да се шегуваш.

— Не бива ами — добавих аз, — нали затова от двете страни на екватора около цялото земно кълбо са направили ограда от летви с предупредителни табелки. Оградата се вижда на картата. Направили сте глупава грешка, че сте минали отгоре. Ние бяхме по-хитри. Преплавахме отдолу през подводния тунел. Там е хладничко. Не забелязваш, че плаваш под екватора.

— Знам за екваторния тунел. Но компанията не искаше да плаща таксите за преминаване през него. Събират по един шилинг на тон тунелни разноски. Как е там вътре в тунела?

— Съвсем проста работа — отвърнах аз, — в морето има една голяма дупка и корабът влиза в нея с носа напред и излиза от другата страна, където също има дупка във водата.

— Наистина съвсем просто — призна Станислав, — аз си мислех, че е много по-комплицирано. Мислех си, че пъхат кораба в нещо като водолазен костюм и сетне го теглят долу. Долу има машина, която тегли, той върви там по релси на зъбни колелета, а на другата страна пак го издърпват горе.

— Естествено, че и така биха могли да го направят — казах аз, — но е прекалено мудно. Не ще го направят за един шилинг на тон.

— В ада да се продъните, ще спрат ли скоро приказките там вътре в котела или не? — кресна вторият инженер, пъхнал главата си в отвора на котела. — Ако все така дърдорите, котелът никога няма да бъде изчистен.

— Влез вътре, куче, ако искаш един чук по кратуната! — Аз крещях като див, полулуд от жега. — Очукай си сам котела, проклет конекрадецо!

Много ми се искаше да подаде рапорт и да ме изгонят. Щях тогава да получа трудова книжка и парите си. Но и те бяха много хитри.

— Също както офицерите през войната. Можеш да ги обиждаш и да ги шибаш по мордата, не те обаждат — рече Станислав. — Предпочитат да си навън, отколкото да лежиш на сянка в затвора.

Чистене на котлите на екватора, когато огънят е угасен само за един-едничък ден и съседният котел е под пара. Господа! Който никога не е ял хляба си със сълзи, и той ще ги пие там като малинов сироп. Седнахме вътре голи, но стените бяха така нагорещени, че трябваше да се облечем и да си вържем дебели възглавнички от парцали на коленете, за да не ги изгорим.

Сетне чукаш. А котленият камък дига прах, не ти е работа. Сякаш със стъкло ти дращят дробовете и гърлото. Когато си мърдаш устата, хрущи между зъбите, сякаш мелиш пясък, и по целия ти гръбначен мозък пропълзява едно ужасно усещане, като че го пробиват със свредел от единия край.

Сам по себе си котелът не е твърде широк. А там вътре са и димните тръби, и трябва да лягаш по гръб, по корем, за да стигнеш навсякъде. В тръбите се извиваш като змия. А където пипнеш с гола ръка, толкова е горещо, сякаш хващаш горещата плоча на печката.

После ти скача в очите котлен камък. Коравото остро зрънце ти причинява такава болка, та мислиш, че ще полудееш. Опитваш се да го измъкнеш с мръсните и потни ръце, а окото се зачервява от мъките, които си му сторил. Върви добре известно време и хоп: пак остро парченце и мъчението почва отначало.

Предпазни очила? Те струват пари. За такива глупости „Йорике“ няма пари. Тъй са го правили преди хиляда години, тъй се прави и днес. Пък и очилата не са кой знае колко полезни. Или нищо не виждаш през тях, или ти убиват, или потта тече през плюшените уплътнители и ти влиза в очите.

Би имало малко облекчение, ако имахме електрически лампи. Но разполагахме само с лампите от Картаген. За пет минути в котела става черно от дим. Но трябва да се чука.

А чуковете гърмят в котела, сякаш хиляда гръмотевици блъскат по кожата на барабан. Не е пружиниращ резонанс, а твърдо вибриращ, пронизително отекващ трясък.

Пет минути и ние трябва да излизаме, за да поемем въздух. Врим в пот, горещите ни дробове ще изхвръкнат, сърцето бие, като че ли иска да експлодира в гърдите, а коленете ни треперят.

Въздух, само въздух. Да струва колкото ще. И ние стоим на морския бриз, който е сякаш снежна буря в Саскатчуан. Един широк твърд меч разсича тялото ни по цялата му дължина. Ние мръзнем от студ и се тресем и копнеем да се върнем в пламтящата жега на котела.

Пак пет минути и ние крещим: въздух. Всичките трима, които сме вътре, се натискаме на малкия отвор, през който трябва да се промъкнем. През него може да мине само един и трябва да се върти и гърчи като котка, за да излезе. В това време и полъх от въздух не идва в котела. На дупката съм втори и с мъка успявам да си измъкна мишците. Огнярят вътре припада и тежко се свлича. Той е в безсъзнание.

— Станислав, трябва да извадим огняря, той изнемогва — викам с последен дъх. — Ако не го изтеглим, ще се задуши.

— Ед-ед-на ми-ну-та, Пип. Още нямам въздух…

Не минава дълго, и мечът пак пронизва тялото ни, и ние копнеем за врящата горещина на котела.

Вземаме въже. Аз пак се вия през отвора и връзвам огняря. И се опитваме да го изтеглим. Това е най-мъчното. Да се гърчиш, навътре и навън можеш. Но измъкването на един безжизнен човек изисква безкрайно търпение, сръчност и познания по анатомия.

Главата минава бърже. Но раменете…

Накрая му свързваме раменете като пакет съвсем здраво и после можем да го издигаме, и ето го вън.

Не го носим в снежната буря, а го оставяме в котелното и дори го слагаме наблизо до огъня на съседния котел. Развързваме му раменете.

Дишането го няма. Съвсем го няма. Но сърцето тупти. Леко, но редовно. Изливаме на главата му вода и притискаме мокър чувал на сърцето. После му веем в лицето, духаме му, както се духат дървени въглища, и накрая го занасяме под тръбата на вентилацията.

Станислав се качва горе и обръща тръбата към вятъра, та пресният въздух да пада върху огняря.

Естествено, сега онова куче, конекрадецът, не се показва никакъв, но щом продумаме нещо в котела, веднага си пъха противната мутра в отвора и ни спира въздуха с недодяланата си кратуна. И си изпроси някой остър чук по вонящата мърша. Можеше поне да донесе една водна чаша ром за огняря, мерзавецът. Ние нямаше да я изпием. Само една глътчица, за да премахнем стъкления прах от гърлото и зъбите.

Огнярят се намира под вентилационната тръба и аз започвам с изкуствено дишане. Постепенно той идва на себе си. И му става по-добре. Когато го изправяме и го слагаме на куп въглища, ето ти и вторият инженер.

— Какво е това, дяволски синове — крещи веднага, — за лентяйство ли ви плащат или за какво?

Станислав или аз, или двамата заедно бихме могли сега да кажем:

— Огнярят беше…

Но и двамата усетихме еднакво чувство и нашият инстинкт пак беше верен. Работниците трябва да слушат само своя инстинкт, тогава ще действуват правилно. Едновременно, без да кажем дума, ние се наведохме, грабнахме във всяка ръка по една голяма буца въглища и в същата секунда ги запратихме върху кокалестата кратуна и по вонящата мърша на втория.

Той препусна навън с ръце около главата. Станислав потича няколко крачки след него и кресна:

— Ах ти, отровна крастава жабо, ако ни удържиш и половин шилинг за този бой, през последното плаване ще се намериш в пещта и после в каната с пепел и ти разрешавам да ми плюеш в лицето, ако не те бутна в огъня, инженерско говедо.

Говедото не докладва на скипъра. Пък и все едно ни беше. С висша наслада бихме отишли в Дакарския затвор. Не ни и удържа нито пени глоба. Докато чистехме котлите, а то трая няколко дни, той вече не наближи. От този ден той се отнасяше с нас като с рохки яйца и получи повече дипломатически способности, отколкото притежаваше първият. Действува като чудо, когато имаш на ръка въглища, чук или ръжен и знаеш да ги употребиш на място.

Когато котлите бяха чисти, получихме по две чаши ром и аванс. Хайде в града да позяпаме. Все си мислиш, че можеш да срещнеш някого, когото не си очаквал. Можех да се чупя с един френски, който отиваше за Барселона. Но не исках да подаря на скипъра четиримесечната си заплата. Защо трябваше да работя безплатно? Така оставих хубавия французин сам. Станислав можеше да се натовари на един норвежец, който отиваше в Малта. Но и той имаше същите основания. Заплатата. Щеше да остави много повече от мене.

Шляехме се из пристанището. Станислав отиде на норвежеца, а аз се повлякох по-нататък сам.

44

И ето там настрани „Императрицата от Мадагаскар“, английски кораб, девет хиляди тона, може би и повече. Какво коритце, тъкмо да се пръждосаш с него и да се опиташ за известно време да станеш от гроба и да си направиш една разходка. Фина нова лодчица. Като лакирана, толкова чиста. Дори златото не се е олющило. Нова-новеничка, сякаш излязла от кутия. Но там няма шанс, там няма свободно място, на едно такова меко като праскова девойче. Усмихва се кокетно, намига с боядисаните си миглички и ти се кокори с подчертаните очни ябълки, истинска радост. Хайде натам, да погледнем отблизо това нежно творенийце.

Дявол да го вземе, да не беше заплатата, наистина щях да почукам там. Но няма да си оставя магарето в калта. Ако можех да докарам втория дотам, че да ме изрита. Дали да му направя малко болшевишка пропаганда? Но те не дават пет пари за такава работа. Подстрекавай колкото можеш, няма да те изритат. А направиш ли го прекалено шарено, ще ти смъкнат заплатата за две седмици. Работиш без пари.

Ако „Императрицата“ отплава по-рано от „Йорике“ и се кача на нея с форс мажор, повече няма какво да се иска. Но къде ще ме стовари „Императрицата“? В Англия тя не може да ме вземе, там няма как да ме освободи. Трябва да ме освободи. А къде? Ще ме захвърли на някой мъртвешки кораб някъде по пътя или в което и да е пристанище.

Но питането не струва пари.

— Ало.

— Ало! What is up?[1] — Този, който викна, има бяла фуражка.

— Ain’t no chance for a fireman, chap?[2] — викам аз нагоре.

— Документи?

— No, Sir.

— Sorry[3]. Нищо не може да се направи.

Нали си знаех. Чиста госпожичка. Трябва всичко да бъде в ред. Нужно й е разрешение за женитба. Има си майчица, която още я пази. Майчица Лойд в Лондон.

Вървя покрай коритото. На задната палуба седи екипажът. Играят карти. По дяволите, какъв английски говорят те? Та това е йорикски. И то върху един гладко лакиран англичанин, където златото не се е още излющило? Нещо не пасва. Играят карти, но не се чепкат и не се смеят.

Нека да видим. Чудна работа, седят си и играят, сякаш седят върху собствения си гроб и залагат червеите си. Хранят се добре, изглеждат добре угоени. Но тази печална игра на карти и тези мътни лица, и всичко това на един чисто нов англичанин? Нещо не е в ред. И изобщо какво търси в Дакарското пристанище? Какво е товарил оттук?

Желязо, старо желязо. На западния бряг на Африка? Точно до екватора? Старо желязо? Well, дамата императрица си отива у дома с баласт и взема старо желязо. За Глазгоу. Плаща си поне половината от пътя. Старо желязо е по-добре, отколкото пясък или камъни.

Въпреки това. Хубаво ново корабче, а не може да намери товар от Африка за Англия!

Ако се кротна тук на брега, за три часа ще науча какво става с тази лъскава императрица. Да не би пък? Е, ама и ти си един шантав, на всяка крачка виждаш призраци. „Императрицата от Мадагаскар“, това нежно като праскова и преливащо от хубост девойче от Глазгоу тъкмо тук ли ще излезе на лов за мъже? Изчервено и набелено?

Не, тя не е изчервена. Всичко е природно. Тя няма и три години. Всичко е истинско. Дори един нит по нейната рокличка не се е изтрил. Всичко е облизано и ухае отгоре и отдолу. Но екипажът, екипажът. Тук нещо не е в ред.

Какво ме засяга? Всяко дете се радва по свой начин.

Връщам се към норвежеца.

Отивам горе. Станислав е още там. Седи в каютата и бъбри с неколцина датчани. В джоба си има една кутия хубаво датско масло и парче великолепно сирене.

— Пипип, идваш тъкмо навреме, ще вечеряш с нас, една истинска датска вечеря, пълноценна и чиста — казва Станислав.

Не караме да ни принуждават и вечеряме с тях.

— Видяхте ли англичанина оттатък, „Императрицата“? — питам аз, докато седим всички в трапезарията и се тъпчем.

— Отдавна лежи тук — казва един.

— Фино момиченце — опитвам почвата аз.

— Отгоре коприна, отдолу се пази! — вика един от датчаните.

— Да се пазя ли? Защо да се пазя? Напълно истинска е.

— Истинска е, да — намесва се друг. — Можеш, да постъпиш, ако искаш. С мед и шоколад. Получават всеки ден ядене, каквото се полага на осъден на смърт. Пудинг и печено.

— Дявол да го вземе, кажи най-сетне ясно — думам аз. — Какво има? Аз питах за работа, нищо не може да се направи.

— Драги приятелю, ти нямаш вид да си глътнал вчера за пръв път морска вода. Тя е катафалка, като всеки друг мъртвешки кораб.

— Ти трябва да си луд или намацан с катран — викам аз.

— Катафалка, казвам ти — повтаря датчанинът и си налива кафе. — Искаш ли още кафе? Ние няма нужда да икономисваме млякото, захарта и маслото. Можем да се заровим в тях. Можеш да си вземеш една кутия мляко. Искаш ли?

— Само въпросът ме трогва до сълзи — казвам аз и си пълня чашата с кафе, истинско кафе.

Бях забравил вкуса му, понеже „Йорике“ даваше само кафе — заместител с двайсет процента кафе, за да не си повредим сърцето.

— Катафалка, казвам ти още веднъж.

— Какво разбираш под това? Да не вози трупове от Франция за Америка, та майките им да си ги посадят в саксии за цветя, да се радват на високата чест и да се въодушевяват от войната, която ще сложи край на всички войни?

— Не говори така купешки, човече. Тя вози трупове, но не трупове на бойци от Франция.

— Ами?

— Малки ангелчета. Моряци — ангелчета. Моряци — трупове. Ама и ти си един шаран, ако най-после не разбереш.

— И императрицата ги държи на борда?

— Човече, с твоята глава можеш да пробиеш и стените на бункера. Разбира се, че лелката ги държи на борда. Седем осми от тях са свършили. Спокойно могат да ги надращят у дома, в селската черква, на възпоминателното табло за моряци. Няма нужда вече да ги изтриват. Ако искаш и твоето име да попадне на възпоменателната плоча в селската ти черква, трябва само да идеш с тях. Ще изглежда много представително, ако до името ти е написано: „Императрицата от Мадагаскар“. Звучи някак особено. Изглежда по-добре, отколкото ако отстрани пише „Берта“ или „Ема“, или „Нордкап“. И за това трябва да се мисли, кого ще напишат до теб на таблото. „Императрицата от Мадагаскар“, в това име се крие замах, момче.

— А защо трябва да си отиде заради застраховката? — Тая работа не ми беше никак ясна. Сигурно пак само приказки. Чиста завист, че самите те не са там, на това ново корито.

— Детинска работа.

— Та тя е най-много на три години — подхвърлих аз.

— Ей, накрая доказа, че отдавна си излязъл от пелените. Тя е точно на три години. Била строена за далечни плавания, Източна Азия и Южна Америка. Трябвало да прави дванадесет възли. Такова било условието. Но когато слязла от стапела, правела по четири, а ако върви добре, четири и половина. На такъв ход няма да издържи.

— Че те могат да изменят конструкцията.

— Вече на два пъти се опитвали. Ставало все по-лошо. Първоначално стигала дори шест възли, след реконструкцията само четири. Тя трябва да потъне, да донесе застраховката. Сигурно са изпипали застраховката фино, Лойд няма да загуби. И всичко ще отиде по дяволите.

— И сега тя трябва да издрънчи?

— На два пъти вече гръмна. Но не й провървя. Първия път заседна на пясък. Чистичко, да я погладиш отзад. Онези в Глазгоу сигурно са направили вече гуляй. Но се надигнала буря със страшно течение и благородната дама се издигнала от пясъка като на възнесение с тромпети и литаври. И весело заплувала. Как ли я проклинал скипърът. Втория път, това било миналата седмица, ние бяхме вече тука тя се заклещила там навън между подводните скали. Заседнала екстра. Безжичната станция хвръкнала. Естествено. Трябвало скипърът да сложи флагове. От благоприличие. Все таки наоколо имало свидетели. И тъкмо скипърът благодушно наредил да спуснат лодките, пристигнал един френски патрулен катер. Патрулът сигнализирал с флаговете: „Чакайте. Иде помощ!“ Скипърът пак псувал. Бих искал да знам как ли е турил в ред бордовия дневник. Та той го бил вече измагьосал. Момче, момче, здравата трябва да е трил. Той направил грешка. Разправял, че нямало как. Заседнал при отлива. И сега дошли три влекача и го измъкнали от скалите по време на прилива. Съвсем елегантно. Не получил драскотина. Ето ти беда. Трябва да плаща сега и разходите по спасителната акция. Намаляват ги от застраховката. Пита се дали застрахователната компания ще носи целите разноски. Зависи от корабния дневник.

— А сега?

— Сега е отчаян. Има защо. Ако не сполучи и третия път, ще загази. Застрахователната компания ще направи разследване и ще зачеркне застраховката. Ще изиска друг скипър, който ще й бъде по-верен. Тогава ще стане една. Трябва да бракуват „Императрицата“. Тя не може да плава.

— А защо седи тук толкова време, щом не прави ремонт?

— Не може да тръгне. Няма огняри.

— Глупости. Щяха да ме вземат. Аз им казах, че съм огняр.

— Имаш ли документи?

— Не бъди толкова щур, човече.

— Щом нямаш документи, няма да те вземе. Той трябва да запази благовидност. Мъртъвците са за него подозрителни. Но дали ти си зулус, или хотентот, или глухоням, това му е безразлично. Трябва само да имаш документи и да си опитен. Неопитните хора не са добри, застрахователното дружество може да го подозира и да му прави истории. Огнярите му излязоха вън от строя. Получили обгаряния и лежат в болницата, иначе не биха могли да се махнат. Там огнярите са най-зле, няма да се измъкнат, когато коритото отчаяно се хвърли на дъното. Водата тутакси ще нахлуе в котелното, а обикновено котлите веднага изхвръкват до небето, ако изведнъж получат студен душ. Пипва ги възпаление на дробовете и те веднага експлодират.

— А ще чака ли, докато огнярите излязат от болницата?

— Това няма да го ползва. Не са вече длъжни да отидат, щом не искат. Могат да се уволнят чисто. Имат екстра документи и могат на спокойствие да чакат някой друг.

— Как смята лелката да си замине?

Хората се засмяха, а този, които, изглежда, най-добре бе проучил случая, каза:

— Търсят. Тръгнали са на грабеж на деца. Ще отвличат. Мога да ти прошепна на ухото, момче. Да, една фина, елегантна дама, императрицата от Мадагаскар. Отгоре коприна, отдолу се пази. Пази се да минеш наблизо.

Че в сравнение с нея „Йорике“ е една високоуважавана дама. Тя не се преструва. Както изглежда отвън, такава е. Почтена до мозъка на костите. Почти започвам да обичам „Йорике“.

Да, „Йорике“, аз трябва да ти призная: обичам те. Обичам те истински заради самата теб. Имам на ръцете си шест черно-сини нокти, а на нозете си четири черно-зелено-сини. Всичко заради теб, любима „Йорике“. Върху нозете ми падаха скари, а всеки нокът има своя болезнена история. Гърдите ми, гърбът ми, мишците, краката имат белези от страшни рани от изгаряне. Всеки отделен белег е роден с вик на болка, която дължа на теб, любима.

Твоето сърце не лицемери. Твоето сърце не плаче, ако не чувствува плач, не ликува, ако не чувствува радост. Твоето сърце не се преструва, то е чисто и прозрачно като чисто злато. Когато се смееш, любима, смее се душата ти, смее се тялото ти, смее се твоята весела циганска одежда. А когато плачеш, горещо обична, тогаз плаче дори студеният риф, край който минаваш.

Не ще те напусна никога, любима, дори и за всички съкровища на света. Искам да странствувам с теб, с теб да пея, с теб да танцувам и с теб да спя. Аз искам с тебе да умра, в твоите прегръдки да сторя последната си въздишка, моя циганко на морето. Ти не се надуваш със славното си минало и с древното си родословно дърво при леличка Лойд в Лондон. Ти не се надуваш със своите парцали и не си играеш с тях. Те са твоето подходящо одеяние. Ти танцуваш в своите дрипички радостна и горда като кралицата и пееш своята циганска песен, своята дрипльовска песен.

Танцова песен на мъртвешкия кораб

Какво ви засягат моите дрипи?

По тях има радост и много сълзи.

Какво ви е грижа дали аз ридая?

За вашата милост аз не пълзя.

Защо ви е грижа какво ми харесва?

Тук вече е моят, не вашият свят.

Небето ви аз не искам да зная,

добре ми е само в горещия ад.

За вашата милост не искам да зная.

И мъртви ли нося или богове,

не ще ви призная. Какво ви засяга?

С проклятие никой не ще ви зове.

Аз плюя на мита за бога възкръснал.

Не вярвам в небето и Страшния съд.

Възмездие адско не ще ме уплаши.

За мен е единствен широкият път,

Хопла, хей, в открито море,

хопла, хопла, хей!

[1] Какво има? (англ.). ↑

[2] Приятел, нямате ли свободно място за огняр? (англ.). ↑

[3] Съжалявам (англ.). ↑

Книга трета

Днес хиляди кораби плават

надлъж и нашир по морето,

но има ли някой с тъй лоша слава?

О, нека я няма никой в света.

45

Може би не бива да обичаш прекалено много жена си, ако искаш да я задържиш. Тя се отегчава и бяга при друг, за да я бие.

Подозрително беше, много подозрително, че внезапно аз почнах да обичам „Йорике“ тъй искрено. Но щом си чул току-що грозната история за един грабител на деца и носиш в единия си джоб кутия мляко, а в другия пакет хубаво датско масло, твърде е възможно да ти дойдат любовни мисли и да заобичаш онази, която в своите дрипи е по-достойна за любов, отколкото грабителя на трупове в копринени дрехи.

И все пак бе подозрителна тази зараждаща се любов. Нещо не беше в ред. Случи се оная работа с повдигателната тръба за пепел. И все пак аз обичах „Йорике“ с гореща пламенност. Това не ми харесваше. Нещо тук не беше в ред.

В каютата не можеше да се издържа. Въздухът вонеше плътен и тежък и притискаше мозъка.

— Хайде пак да излезем — казах на Станислав, — ще поскитаме покрай водата, докато стане по-хладно. След девет сигурно ще лъхне бризът. Тогава ще се върнем и ще легнем на палубата.

— Имаш право, Пипип — съгласи се Станислав. — Тук не можеш нито да спиш, нито да седиш. Можем да се качим ей там на холандеца. Може би ще видя някой познат.

— Пак ли си гладен? — запитах аз.

— Не, но може би ще им поискам парче сапун или кърпа за лице.

Закретахме бавно. Беше станало съвсем тъмно. Пристанищните лампи светеха пестеливо. Никъде не товареха. Корабите мъждукаха сънливо през вечерния мрак.

— Не е много прочут тютюнът, който ни дадоха онези норвежци — казах аз.

Едва бях произнесъл това и Станислав се бе обърнал към мен, за да вземе огън, и получих мощен удар по черепа. Почувствувах го съвсем ясно, но не можех да се движа, краката ми станаха странно тромави и дебели и аз паднах. Около мен ужасно свистеше и трещеше и това ми причиняваше потискаща болка.

Стори ми се, че това не трая дълго. Станах, преодолях зашеметяването и исках да продължа. Но се ударих в стена, в една дървена стена. Как е възможно? Отидох наляво и там стена. И надясно стена, и зад мен пак стена. И пълен мрак. Главата ми бръмчеше и гърмеше. Не можех да мисля, уморих се и пак легнах на пода.

Когато за втори път се събудих, стените пак бяха там. Но аз не можех да стоя спокойно прав. Клатушках се. Не, не аз, подът се клатушкаше.

Дявол да го вземе, знам сега какво става. Аз съм на кораб и той е в открито море. Плува весело напред. Машините трещят и боботят.

С двата пестника, а накрая и с нозе аз блъсках по стените. Но изглежда никой не ме чу. След дълго време, когато пак и пак обработвах стените, а подпомагах тропането и с крясъци, отвори се един люк и някой светна с джобна електрическа лампа.

— Наспахте ли се след пиянството?

— Струва ми се, да — казах аз.

Няма нужда да ми разправят, вече знам какво е станало, отвлекли са ме. Намирам се на „Императрицата от Мадагаскар“.

— Трябва да дойдете при скипъра — казва мъжът.

Навън е ясен ден. Качвам се по стълбата, която мъжът ми тика през люка, и скоро съм на палубата.

Води ме при скипъра.

— Фини хора сте, трябва да ви кажа — крясвам веднага, щом влизам в кабината.

— Моля? — съвсем спокойно казва скипърът.

— Разбойници, крадци, мародери, това сте вие — крещя аз.

Скипърът остава невъзмутим, пали си спокойно една пура и казва:

— Изглежда, че вие не сте още съвсем трезвен. Ще трябва май да ви потопим в студена вода, за да ви мине.

Гледам го и нищо не казвам.

Скипърът натиска едно копче, стюардът идва и скипърът назовава две имена.

— Седнете! — казва той след известно време.

Влизат двама противни типове. Лица на престъпници.

— Този ли е човекът? — пита скипърът.

— Да, този е — потвърждават двамата.

— Какво правите тук на моя кораб? — казва ми сега скипърът с тон, сякаш е председател на съд със съдебни заседатели. Пред себе си има хартия, на която драска с молив.

— Бих желал да го узная от вас — отвръщам.

Сега говори единият от двамата престъпници. От начина, по който пелтечат английските думи, те приличат на италианци.

— Тъкмо искахме да почистим товарна камера единадесет и намерихме там този човек, лежи пиян в един ъгъл и спи дълбоко.

— Е, всичко е съвсем ясно — казва скипърът. — Вие сте поискали да се скриете на моя кораб, за да дойдете в Англия. Нали няма да го оспорите? За съжаление, аз не мога да ви хвърля зад борда, както всъщност би трябвало да го сторя. Заслужавате да наредя да ви влачат половин дузина пъти на товарната мачта и да ви ожулят малко кожата, за да си спомните, че един английски кораб не служи за укриване на престъпници, преследвани от полицията.

Какво да му отговоря. Ще накара тези италиански каторжници да ми строшат кокалите, ако му кажа какво мисля за него. Той може и да го стори заради това, което му казах още в началото. Но той има интерес към здравите ми кокали, не към строшените.

— Какъв сте? — попита той.

— Обикновен палубен работник.

— Вие сте огняр.

— Не.

— Та нали вчера сте се предлагали тук за огняр?

Да, направих го, и това беше грешката ми. Оттогава не са ме изпуснали от очи. Ако бях казал палубен работник, може би нямаше да се заинтересуват от мен. Имаха нужда от огняри.

— Понеже сте огняр и имате щастие, че двама мои огняри се разболяха, то можете да работите като огняр. Ще получавате английска огнярска заплата, в момента тя е десет лири и десет шилинга. Но аз не мога да ви назнача. Когато пристигнем в Англия, ще ви предам на властите. И вие — зависи как ще погледне съдията на вас — ще трябва да изтърпите от два до шест месеца затвор и после, естествено, депортиране. Но тук, докато сме на път, вие ще бъдете третиран като редовен член на екипажа на нашата „Императрица от Мадагаскар“.

Можем да се погаждаме добре, ако вършите работата си. Ако не можем да се погаждаме, няма да има вода, драги приятелю. Та мисля, че е по-добре да се погаждаме. В дванадесет започна вашата вахта. Вахтите ви са шест часа; двата часа повече на вахта ще ви се плащат по един шилинг и шест пенса на час.

Ето че бях огняр на „Императрицата от Мадагаскар“, на път към възпоминателния камък в селската черква. Аз нямах селска черква, така че не ми оставаше дори и тази чест.

Заплатата беше добра, можеше да се направят пари. Но в Англия затвор за незаконно промъкване на кораба и после навярно още години в тъмницата, за да чакам депортиране. Тъкмо там беше цялата работа. Заплатата си няма да получа, понеже рибите няма да ми я изплатят. Измъкна ли се жив и здрав, няма да получа нито грош, не съм редовно назначен. Никой английски консул не ще признае постъпването ми, маскирано като наказание. Затвор и депортиране не ме трогват. Ние няма да пристигнем в Англия. За това не се грижа. Хайде да разгледаме лодките. Лодките са готови. Значи цялата работа ще стане следващите дни. Първото условие е да си изясня всичко, за да изляза от котелното помещение при всички случаи. Още при най-лекото скърцане бягай от котелното и скачай горе като сатаната.

46

Каютите са като приемни салони. Чисти и нови. Само вонят непоносимо на прясна боя. Матраци в койките, но никакви възглавници, одеяла, чаршафи. Императрице от Мадагаскар, не си толкова богата, колкото изглеждаш отвън. Или те вече всичко са извлекли и обърнали в пари, всичко, което може да бъде спасено.

Прибори също няма. Но по-лесно можеш да ги събереш, защото тук-там все е останало по нещо. Храната се носи от едно италианче, не можеш да се оплачеш. Тя е отлична. Наистина, под думите „храна като на осъден на смърт“ аз разбирам нещо съвсем друго.

Ром тук изобщо няма, както ми разправи един. Скипърът е закоравял противник на алкохола.

А кораби без ром вонят на тор.

Седя в трапезарията на персонала от котлите.

Юнгата вика хората от койките на храна. Влизат двама огромни негри, носачите на въглища. И след тях един огняр, свободният от вахта.

Познавам огняря. Виждал съм някъде лицето му. То е подуто, а на главата има превръзка.

— Станислав, ти ли си?

— Пипип, и ти също?

— Както виждаш. Заедно вървели, заедно заспали — казах аз.

— Но ти леко си се отървал. С мен падна голям мариз. Аз скочих веднага, щом отнесох първия удар. Ти лежеше като пеленаче, здравата те чукнаха. Но когато ти приклекна, аз се наведох към тебе и те ме светнаха само наполовина. Тутакси пак бях прав. И тогаз стана пердахът. Бяха четирима. И мен хлопнаха дяволски по кратуната.

— А каква история ти съчиниха? — запитах аз.

— Че съм се бил, намушкал съм един и после съм се скрил на коритото, защото полицията била по следите ми.

— И на мен разправиха нещо подобно тия разбойници. Отидоха ни заплатите от „Йорике“, а тук няма да получим нито цент.

— Ще трае само няколко дни. Мисля, че цялата работа ще стане вдругиден. Има едно място, по-добро не може и да се намери. Корабът ще легне на дъното чистичък като нарисуван. Никой няма да дойде да му открие лицето. В пет часа има упражнения на лодките. Забелязваш ли нещо? Ние няма да сме там, точно тогава сме на вахта. Двамата сме за лодка номер четири, огнярите от вахта дванадесет до четири. Видях списъка, окачен е в коридора.

— Знаеш ли как е при котлите?

— Дванадесет пещи. Четирима огняри. Другите двама са негри. И носачите са негри. Е ония двамата, които седят на масата. — Станислав посочи яките момци, които равнодушно се давеха с яденето си и едва ли ни забелязваха.

В дванадесет поехме нашата вахта. В предната бяха машинистът на лебедките с негрите.

Пещите изглеждаха зле и почти два часа ние работихме като луди, за да ги оправим. Всичко бе потънало в сгурия, черните огняри не можеха да се справят с нея. Те блъскаха в огъня въглища и с това се задоволяваха. Изглежда не знаеха, че загряването на котлите е изкуство, което някои не научаваха никога, макар че тия очевидно работеха вече няколко години и сигурно са обслужвали множество кораби.

Със скарите си имахме малко работа. Прегори ли някоя, сменяхме я бързо, без да пада или да помъкне след себе си друга. Носачите, гигантски негри с мишци колкото бедрата на нормален мъж и такова телосложение, та ще помислиш, че могат на раменете си да носят целия котел, влачеха въглищата дяволски бавно. Наложи се порядъчно да ги скастрим, докато най-после се решат да работят. И пак продължаваха да стенат, че било много горещо, че нямало въздух, че от прах не могли да преглътнат и че сигурно ще умрат от жажда.

— Е, Пипип — рече Станислав, — съвсем другояче теглихме ние на старата „Йорике“. Виждаш ли какво правят тези мъжаги с техните кокали? Преди да домъкнат половин тон, аз ще донеса шест и няма да се изкашлям. А тук въглищата им са под носа.

— Точно сега на „Йорике“ започва за цяла седмица блажено време. Тъкмо натовариха нови въглища, шахтите и бункерите са натъпкани, следващото плаване ще бъде цяло удоволствие. От мен да мине. По дяволите „Йорике“. Сега имаме за друго да мислим.

Огледах се.

— И аз се оглеждах — каза Станислав. — Трябва да потърсим вентилационни отвори. Невинаги ще се добереш до стълбата. Обикновено се счупва, щом гръмне истински. А дори и ако котлите или тръбите започнат само да съскат и плюят, стълбата ще стане капан за плъхове. Нито нагоре, нито надолу.

— Горният бункер има един люк към палубата. Бях там и проучих. Трябва да държим люка винаги готов, щом отидем на вахта. Ще направя една стълба от летви, ще я държим винаги тук до люка на шахтата. Щом заскърца, веднага вън, горе в бункера, и на люка за палубата.

Ние не работехме като щури. Изглежда, че и на инженерите им беше безразлично. Докато машината върви, всичко е в ред. А дали плаването е дълго или късо, все едно.

Всичко щеше да тръгне съвсем по правилата. Няколко дупки долу в обшивката, не по-големи от половин цол, и „Императрицата“ със своя товар от старо желязо ще заспи кротко и честито, потънала като камък. И още само един удар на помпата. Но пред морския съд работата може да тръгне накриво, а ако целият екипаж остане здрав и читав, това винаги събужда подозрения.

Минаха само два дни. Току-що бяхме приели вахтата и изчистихме наполовина сгурията, аз чух страхотен гръм и трясък. Полетях първо към котела и после назад в един куп въглища.

Веднага след това котлите застанаха отвесно над мен, няколко врати на пещите се разбиха и жарта изпада в котелното помещение. От дървената стълба не стана нужда, аз можах направо да стигна до люка.

Станислав бе вече вън. Когато дойдох в бункера, той тъкмо се провираше през люка.

В този миг чухме от котелното помещение ужасен вик.

Станислав също го бе чул и се обърна.

— Това е Даниел, носачът — викнах на Станислав. — Сигурно е загазил.

— Проклятие, бързо долу! — изкрещя Станислав.

Аз бях вече в котелното. Котлите още висяха с главата надолу и всяка секунда някой от тях можеше да свирне във въздуха. Електричеството бе угаснало, очевидно се бе скъсал кабелът. Но жарта даваше достатъчно светлина, макар че тя изглеждаше някак призрачна.

Даниел, единият негър, лежеше проснат, левият му крак бе затиснат от една откъснала се плоча. Той крещеше и крещеше, защото жаравата го изгаряше.

Опитахме се да повдигнем плочата, но не успяхме, а не можахме и да подложим ръжена.

— Не става, Даниел, с крака ти е свършено — крещя аз в безумна бързина.

Какво да правим? Тук ли да го оставим?

— Къде е чукът? — вика Станислав.

Ето и чука, в същата секунда ние изправяме една лопата и без колебание Станислав отсича крака на негъра.

Три удара са достатъчни. Ние влачим Даниел към люка на шахтата, влачим го през бункера и го изтегляме на палубата.

Вън го сграби другият негър от нашата вахта, който своевременно се бе измъкнал. Оставихме на него Даниел и сега иде ред да се погрижим и за себе си.

Каютата лежеше вече във водата. „Императрицата“ стърчеше с кърмата си високо във въздуха. При упражненията с лодките това не било изпробвано. Всичко беше в хаос. Известно време още имаше светлина. Инженерът я превключил към акумулаторите. Сега тя мъждееше и бавно догаряше, навярно акумулаторите се изтощаваха или някъде в кабелите имаше съпротивление. Трябваше да помогнат електрически джобни лампи и резервните фенери.

Не видях никого от каютата. С тях бе вече свършено. Те не можеха да излязат. Няколко тона водно налягане затискаха вратата.

Лодка две се откъсна и в същия миг бе залята от морското течение, без нито един човек.

Не можаха да спуснат лодка четири. Не бе поставена правилно.

Лодка едно беше готова за спускане и скипърът командуваше екипажа. После я спуснаха и го чакаха, защото от благоприличие той остана на палубата. Морският съд гледа с удоволствие на такова нещо и го възхвалява.

Сега и лодка три беше готова. В нея се стрелнахме Станислав и аз, двама инженери, здравият негър — носач и Даниел с отрязания крак, който бе превързан с една риза; след тях първият офицер и стюардът.

Котлите, изглежда, се държат славно и се бяха вероятно успокоили, защото огънят бе изпадал. Пък нали и тук нямаше сливов мармалад.

Ние отблъснахме. Скипърът също бе скочил в лодка едно и тя отплаваше. Но преди да спуснат веслата, морето я запрати силно към корпуса на кораба. Все отново и отново те се опитваха да я оправят.

И внезапно от кораба се откъсна нещо и с гръмовен трясък се стовари върху лодката. Чу се вик от много гласове и после всичко стана тихо, сякаш викът, лодката и екипажът бяха изведнъж погълнати от една голяма паст.

Ние се бяхме измъкнали хубаво и гребяхме весело. Курс към брега.

Но с няколкото весла не направихме далечно плаване. Вълните се вдигаха дяволски високо и понякога ние заставахме горе върху стръмна водна стена на височина колкото две дължини на лодката. Веслата се разперваха във въздуха, не можеха да легнат във водата, а тя ни блъскаше от всички страни. Инженерът, който седеше с нас на веслата, рече внезапно:

— Заседнали сме на плитко. Едва ли има три фута. Върху скала.

— Не е възможно — отвърна първият офицер. Той посегна към веслото, изправи го отвесно и тогава каза — Вие сте прав. Вън, вън.

Заповедта бе още наполовина в устата му, и ние стръмно се издигнахме на една стена. Вълната ни пое като малка чаена чинийка и с такава ярост запрати цялата лодка върху скалата, че тя се пръсна на хиляди трески.

— Станислав! — изкрещях аз през бученето на вълните. — Намери ли за какво да залепнеш?

— Нито суха сламка — извика ми той. — Ще плувам назад към коритото. То ще стои така още няколко дни. Няма тъй леко да потъне.

Идеята не беше лоша. Опитах се да държа курс към черното страшилище, което се открояваше ясно на нощното небе.

И дявол да го вземе, и двамата се добрахме там, макар че вълните ни изблъскваха няколко дузини пъти.

Изкатерихме се горе и потърсихме да идем в средата на кораба. Това не беше тъй лесно. Кърмовата стена сега представляваше палубата или покривът за средната част. Двата коридора бяха станали дълбоки шахти и слизането в тях през нощта бе мъчно изпълнимо, дори и денем те щяха да ни създадат големи трудности. Вълните идеха извънредно високо и сякаш бяха още усилили яростта си. Очевидно ние бяхме гръмнали по време на отлива, защото водата започна да се качва.

„Императрицата“ стоеше здраво като кула, притисната в един процеп на рифа. Как бе могла да дойде в това невъобразимо положение само тя си знаеше. Тя едва трептеше и не се тресеше, толкова здраво бе заседнала. Само понякога, когато някоя особено тежка отвесна вълна завилнееше по нейната броня, тя трепваше с рамене, като че искаше да я изтръска. Буря нямаше. Вълнението се дължеше само на опасното море. Нямаше и изгледи да връхлети буря. Поне през следващите шест часа. После небето ще посивее. Ще изгрее слънцето. Ето, свежо измито то изскочи от морската си баня към далечните висини.

Първо се озърнахме над морето. Нищо не се виждаше. Изглежда, не бе останал никой. Не вярвах да са спасили някого. Станислав също се съмняваше в това. Не бяхме видели да минава никой кораб. Ние се намирахме вън от обичайния морски път. Скипърът се беше отклонил, за да не го видят отново патрули или минаващи кораби. Той бе мислил за един спокоен, мирен развой на гешефта. Не беше пресметнал, че никакъв човек от каютите няма да се измъкне. Ако екипажът на двете лодки бе правилно попълнен, отблъсването от кораба щеше да бъде една весела забава.

47

Когато стана съвсем светло, ние се опитахме да се смъкнем в коридорната шахта. С известна предпазливост това ни се удаде. За стъпала използвахме вратите на отделните кабини и ребрата на стените, и всичко стана много по-бързо, отколкото си мислехме.

В дъното на шахтата се намираха двете кабини на скипъра. Там аз намерих един джобен корабен компас и веднага му стъкмих калъф, но го поверих на Станислав, понеже нямах джоб, където можех да го съхранявам. В кабината имаше и два малки водни резервоара, единият с вода за пиене, а другият за миене. И така ние бяхме осигурени с вода за няколко дни, защото не бяхме пробвали дали помпите в кухнята могат да теглят вода. А може би и танкът с прясна вода бе отишъл по дяволите.

На „Йорике“ ние знаехме всяко местенце, кое къде се намира. Тук трябваше да започнем отначало и да търсим всичко. Но Станислав имаше остър нос и за миг откри склада с хранителни продукти, веднага щом изникна въпросът за закуската. През следващите шест месеци не можехме да умрем от глад. И ако имахме достатъчно вода, тук се издържаше известно време.

В склада имаше множество каси с минерална вода, бира и вино. Съвсем лошо не можеше да стане.

Изправихме пак кухненската печка и можехме да готвим. Изпробвахме помпите за прясна вода. Едната не теглеше, но пък другата беше напълно в ред. Водата беше още малко мътна от разтърсилата се тиня, наслоена по дъното, но за един ден щеше да се оправи.

Аз имах лошо настроение, а и Станислав изпитваше недоволство.

— Човече — каза ми той изведнъж, — какво ще кажеш, хваща ме морска болест. Дявол да го вземе, за пръв път ми се случва.

Аз не можех да си обясня защо ми ставаше все по-лошо, макар че корабът стоеше твърде спокойно. Бушуването на тежките вълни и случайното потръпване на железния колос не можеше да предизвика едно такова окаяно чувство.

— Сега ще ти кажа какво ни е, Станислав — отвърнах след малко. — Морската болест е от побърканото положение на тези кабини. Всичко е наклонено и стръмно. Трябва тепърва да свикваме с него.

— Мисля, че имаш право — отбеляза той и щом се намерихме вън на открито, неприятното усещане веднага изчезна, макар че и цялото положение на кораба, който тъй идиотски чудато стърчеше към хоризонта, действуваше на чувството ни за равновесие.

— Виж — казах му аз сега, когато седнахме вън и пушехме хубавите пури на скипъра, — то е само въображение, — нищо повече. Сигурен съм, че ако някога ние открием какво в нашия живот е въображение и какво факт, ще научим още много наистина странни неща и ще наблюдаваме целия свят от друг ъгъл на зрение. Кой знае какви последици може да има това.

Колкото и да се взирахме, не се виждаше кораб. Не можахме да зърнем дори дим. Намирахме се твърде далеч извън обичайните водни пътища.

— Ние можем тук да водим най-хубавия живот, за който някога сме мечтали — философствуваше Станислав, — имаме всичко, каквото пожелаем, можем да ядем и да пием каквото и колкото искаме, никой човек не ще ни смути, а няма нужда и да работим. Въпреки това ние искаме да си отидем колкото може по-бързо, и ако някое корито не дойде да ни вземе, скоро сами ще тръгнем и ще се опитаме да стигнем брега. Всеки ден същото, ето кое не може да се понася. Понякога си мисля, дори и наистина да има рай, което не вярвам, понеже не мога да си представя къде ще отидат богатите, след три дни в рая аз ще извърша грозно богохулство само да се измъкна пак оттам, без да е нужно да пея набожни песни и да седя между стари фарисейки, попове и лицемерни моралисти.

Ама че се смях.

— Не се бой, Станислав, ние двамата няма да влезем там. Нали си нямаме документи. И можеш да бъдеш сигурен, ония там горе също ще ти поискат документи, паспорти и кръщелни свидетелства, и ако не можеш да ги занесеш, ще ти тръшнат вратата под носа. Само запитай поповете, веднага ще ти го потвърдят. Трябва да си носиш разрешение за женитба, свидетелство за църковен брак, кръщелно, свидетелство за конфирмация, свидетелство за миропомазване, печат за причастие и бележка за изповед. Ако можеше там горе да мине просто тъй без документи, както ти изглежда си мислиш, нямаше защо да ги издават тук долу. И ми се струва, че на Всезнаещия те твърде не се осланят, все си е по-добре да го имаш черно на бяло и подпечатано, както си му е редът. Всеки поп ще ти каже, че ключарят там горе има една голяма връзка с ключове. Защо? За заключване на вратите, за да не се промъкне през границата някой без виза.

Станислав поседя тихо и после каза:

— Странно, че тъкмо сега ми идват на ум такива мисли, но цялата история тук твърде не ми харесва. Върви ни прекалено добре. А щом по изключение ти върви добре, то нещо не е в ред. Не мога да понасям това. Сякаш са те пратили на охранване, защото те чака особено тежка задача, която не можеш да преодолееш без добра подготовка и почивка. Тъй беше и във военния флот. Винаги, когато предстоеше нещо особено, имаше преди това няколко добри дни. Тъй беше и тогава, преди да се хлъзнем към Скагерак.

— Ама че глупости дрънкаш — казах му аз — Ако ти полети в муцуната печено пиленце, ти ще го изплюеш само за да не ти се случи нещо лошо. Трудните работи идват съвсем от само себе си, вярвай ми. Толкова по-добре, ако преди това си бил на летуване. Щом си се охранил, можеш да пребориш трудната работа, в другия случай може би ще те пребори.

— Дявол го взел, ти имаш право — извика Станислав сега пак в добро настроение. — Аз съм една стара овца. Никога не съм имал такива идиотски мисли. Точно днес. Дойдоха ми, когато си помислих, че отпред в каютата, или по-точно да кажа — там долу под краката ни, там лежат момчетата, всички, и плуват зад вратата на същото корито, както и ние. Знай, Пипип, на един кораб не бива да се возят трупове, това привлича госта. Корабът е живо същество, което не обича трупове около себе си. Като товар може, от мен да мине. Това е друго нещо. Но не трупове, които лежат, които плават наоколо.

— Не можем да го променим — казах аз.

— Точно това мисля — отвърна Станислав. — Не можем да го променим. И това е най-лошото. Всички други са отишли на оня свят. Останахме само ние двамата. Тук нещо не е в ред.

— Сега пък аз ще ти кажа нещо, Станислав. Ако не престанеш с тия идиотски шашкънии, тогава — не, да те хвърля долу не искам, няма да ти направя това удоволствие. Но няма да ти проговоря нито сричка, та ако ще и да забравя да говоря. Ти ще живееш в шахтата на десния борд, а аз в шахтата на левия борд, и всеки ще върви по своя собствен път. Докато съм жив, няма да си позволя да скимтя предварително за госта. За това има по-късно достатъчно време, щом се стигне дотам. А ако искаш да знаеш моето мнение, защо точно ние двамата останахме, то е съвсем ясно и показва още веднъж как всичко на света става справедливо. Ние не принадлежим към екипажа. Ние бяхме откраднати. Никога не сме сторили нещо на „Императрицата от Мадагаскар“ и не искахме нищо да й сторим. Това е причината защо тя не ни взе със себе си.

— Защо не ми го каза веднага, Пипип?

— Да, а ти какво си мислиш за мене, та аз не съм твоят кралски съветник. Човек знае тези неща от само себе си, по предчувствие.

— Сега ще ида да се натряскам — рече Станислав. — Все ми е едно. Не, не искам да кажа, че ще се натряскам, ама ще му светна една солидна. Кой знае, може би скоро ще мине някой сандък и ще ни прибере. И няма цял живот да си простя, че съм оставил всичко това тук, без да го опитам.

Защо пък Станислав да се наслаждава сам на това удоволствие?

И започна сега едно прахосничество, каквото и сам скипърът не си е позволявал на един път.

А в кутиите имаше такива хубави неща. Сьомга от Британска Колумбия, наденици от Болоня, пилета, кокошка фрикасе, пастети, езици от всякакъв вид, една дузина различни консервирани плодове, две дузини различни сортове сладкиши, бисквити, най-добре подбрани зеленчуци, ликьори, ракии, вина, английска бира, портер, пилзенска. Капитаните, офицерите и инженерите знаят как да си направят живота приятен. Обаче сега ние бяхме собствениците, докато предишните плаваха под водата и хранеха рибите.

На следния ден времето бе много мъгливо и неясно. Не виждахме и на половин миля далеч.

— Ще има буря — рече Станислав.

Вечерта тя дойде. Все по-силна и по-силна.

Седяхме в кабината на скипъра на един резервен петролен фенер.

Лицето на Станислав беше загрижено:

— Ако „Императрицата“ се смъкне от рифа, с нас е свършено, момко. Трябва навреме да направим нещо.

Той намери около три метра въже и го превърза около тялото си, за да го има под ръка. Всичко, което аз можах да намеря, бе една наполовин употребена ролка връв, дебела колкото молив.

— По-добре да се изкатерим по шахтата — предложи Станислав. — Тука вътре ще бъдем в капан, щом почне патърдията. Горе все има още някаква възможност да се измъкнем.

— Ако искаш да вървиш на небето, ще идеш горе, а ако искаш при рибите, стой си долу — казах аз. — Едното като другото. Ако ти е писано да те прегази кола, тя ще те догони на тротоара пред витрината, в която зяпаш, няма нужда да препускаш пред нея.

— Ама и ти си един. Ако ти е писано да се удавиш, спокойно можеш да сложиш шията си на железопътните релси и експресът ще прескочи над тебе като цепелин. Не вярвам на такива теории. Няма да сложа шията си на релсите. Ще ида горе и ще погледна какво става.

Той се изкачи по коридорната шахта и понеже ме убеди, че е прав, аз го последвах.

Седнахме горе близо един до друг. Трябваше да се държим за обшивката, иначе бурята щеше да ни запрати долу.

Тя се усилваше все повече. Тежки стръмни вълни яростно блъскаха средната част на кораба под нас и се разбиваха в кабините на скипъра.

— Ако така продължава цяла нощ — рече Станислав, — до сутринта от кабините няма да остане нищо. Мисля дори, че вълните ще отнесат цялата средна част. Тогава ще ни останат само камерите в кърмата и помещението, гдето се намира машината на щурвала. И лека нощ ядене и пиене. Там вече и мишка няма да намери нищо.

— Може би е по-добре още сега да се качим горе — предложих аз. — Ако бръсне средната част, няма да имаме вече време. Тогаз и ние ще заплуваме.

— Няма да я обръсне наведнъж — поясни Станислав, — тя ще отива по дяволите парче по парче. А като откъсне една стена, ще имаме достатъчно време да се изкатерим горе. — Станислав беше прав.

Но правото се мени, щом се променят условията. Няма нищо, което да не е било някога право. Не можеш да сложиш правото в саламура и да чакаш, че след сто години то пак ще бъде право, може би дори същото.

Съвсем сигурно бе, че Станислав има право. Но след няколко минути той вече нямаше право.

Три гигантски вълни, всяка следваща сякаш десет пъти по-тежка и по-силна от предишната, с гърмящ рев удариха „Императрицата“, като че искаха да я нагълтат.

Оглушителният рев на вълните, които бясно се блъскаха, разбиваха се и пак се отдръпваха, бяха заплашителен гневен вой срещу „Императрицата“, която се осмеляваше да им противостои на този риф с такова дълго упорство.

Третата огромна вълна разлюля стръмно стърчащата нагоре „Императрица“. Тя още стоеше. Но ние двамата почувствувахме, че тя не стои вече здраво като кула.

Вълните се отляха, за да си отдъхнат за следващите удари.

Бучащата буря гонеше тежките облаци като парцали по нощното небе. Сегиз-тогиз се отваряше дупка в този вилнеещ облачен бяг и за секунди ти зърваш няколко ясни, блестящи звезди, които викаха надолу през този черен, виещ, ревящ, бучащ и разбиващ се бунт на въстаналите първични природни стихии: „Ние сме мир и покой за теб, но самите ние сме обгърнати от пламъците на творението, на раждането и на безспирното движение. Не бягай към звездите, ако търсиш покой и мир. Ние не можем да ти дадем туй, което сам не носиш в себе си!“

— Станислав — извиках високо, макар че той седеше до мен, — вълните се връщат. Сега е решаващият момент. Ще изметат „Императрицата“.

В слабата светлина на звездите видях как първата вълна се приближава като някакво неизмеримо огромно черно чудовище.

Тя шибна над нас с мокрите си лапи.

Ние издържахме, но „Императрицата“ се надигна и се обърна в ноктите на рифа, сякаш изпитваше разкъсващи болки.

Втората вълна връхлетя, отне ни за дълго време дъха и аз имах чувството, че съм запратен в морето. Но още седях здраво.

А „Императрицата“ изкряка, сякаш бе ранена на смърт. Тя се въртеше в своята болка и залиташе с трясък, тропот и гръм, докато застана не вече стръмно нагоре, а наклонено. Освен това тя легна още повече на десния борд.

Средната част бе залята с такива водни маси, че всичко изглеждаше погинало. Но то ми се мярна само като някаква съвсем далечна разводнена мисъл.

— Хей, Станислав! — ревях аз.

Дали и той ревеше, не знам. Сигурно. Но нищо не се чу.

Третата вълна, най-тежката от тази верига, удари с гръм.

„Императрицата“ бе вече издъхнала, сякаш умряла от страх. Третата вълна, макар че връхлетя с гръмовен напор, повдигна леко трупа на „Императрицата от Мадагаскар“ като ефирен копринен воал. Направи го гальовно и ласкаво, въпреки суровия си бяс. Надигна го, обърна го в полукръг по цялата му дължина и без да го тресне върху скалата и да се радва как неговите кости се трошат, положи го меко и нежно настрани.

— Скачай и плувай, Пипип, иначе ще попаднем във водовъртежа! — изкрещя Станислав.

Плувай, когато тъкмо те е свирнала по рамото летящата товарна мачта.

Но нямаше значение дали аз мога или не искам да плувам. Отливът на последната вълна ме заля и ме отвлече далеч от въртопа. А „Императрицата“ ще се удържи още няколко минути, преди морето да я погълне окончателно. Кърмата още беше над водата.

— Хой-хо! — чух аз сега вика на Станислав. — Къде си?

— Ела тук, ето ме. Стискам се добре. Има достатъчно място — ревях аз в мрака. — Ало. Тука. Хой-хо! — И виках, виках, за да покажа на Станислав посоката.

Той се приближаваше. Най-после се хвана и се покатери горе.

48

— На какво се намираме? — попита Станислав.

— Сам не зная. Изведнъж се озовах горе, не знам как стана. Мисля, че е една стена от рубката на щурвала. Навсякъде има ръчки.

— Сигурно. От щурвала е — потвърди Станислав.

— Добре, че онези магарета не правят всичко от желязо, а оставят тук-там по няколко парченца дърво. В старите дебели книги все гледаш как корабният юнга се е вкопчил в някоя мачта, спасил се е на нея и си плава. Днес няма такова нещо. И мачтите са вече железни, и ако се хванеш за една такава, все едно да си закачиш камък на корема. Ако пак видиш такава картинка, кажи спокойно, че художникът е мошеник.

— Как пък ти мели ченето в тази проклета бъркотия — изкритикува ме Станислав.

— Да, а ти си магаре. Да хленча ли сега или да засвиря траурен марш? Кой знае дали след четвърт час ще бъда в състояние да ти разправям, че днес не бива да се разчита вече на мачтите. А това трябва да се каже, защото е важно.

— Хей, дявол го взел, та ние още веднъж се отървахме гладко — викна той.

— Гръм да го порази, дръж си проклетата богохулна уста — креснах му аз. — Ще докараш тук цялата банда. Щом седиш на сухо, радвай се мирно, а не кряскай така безсрамно. Аз си давам толкова труд да го кажа в неочебийна и във висша степен елегантна форма и изискано да опиша какво мисля, а ти, простако, го ревеш направо.

— Не говори на висок тон, та сега всичко е все едно, нали всичко е…

Не можеш да стигнеш Станислав в тези работи. Изразите, които той сегиз-тогиз употребява, ще ме накарат да отбягвам неговата компания.

— Всичко е все едно ли? — повторих аз. — Съвсем не мисля така. Това е идиотско. Никога няма нищо все едно. Удоволствието започва истински едва сега. Досега ние се борихме само за документи, сетне с кучешкото плюскане после пък с проклетите скари. Сега се касае най-после за последното ни дихание. Тъй лесно и послушно няма да позволя да ми го отнемат.

— Аз другояче си представям удоволствието — рече Станислав.

— Не бъди неблагодарен, Лавски. Казвам ти, адско удоволствие е да се пердашиш с рибите за залъка, щом ти си тоя залък.

Естествено, Станислав бе напълно прав. То не бе удоволствие. Трябваше като бесни да впиваме нокти в ръчките, за да не ни отвлече водата. Вълните не се чувствуваха тъй остро тук на плаващата стена, както на кораба, понеже те я издигаха високо и не се разбиваха в нея с пълната си ярост. Но все пак се гмуркахме достатъчно често, за да не забравяме къде се намираме.

— Мисля, че трябва да направим нещо — казах аз. — Ръцете ми изтръпнаха, не мога вече да се държа.

— Нека да се завържем — рече Станислав. — Аз ще ти дам единия край на въжето, а ще взема твоята връв. Аз се държа по-добре. Връвта е достатъчно дълга, може да се направи на три ката.

Станислав ме върза здраво. Аз не можах да го направя сам със схванатите си ръце. Сетне завърза и себе си, и ние чакахме какво ще се случи.

Най-после нощта премина.

С новия ден бурята позатихна, но високото вълнение остана.

— Виждаш ли нещо като земя? — попита Станислав.

— Не. Знаех си го, лесно няма да стана откривател на нови континенти. Ако не ми пъхнат нещо под носа, не го виждам.

Изведнъж Станислав каза:

— Човече, та аз имам компас. Добре, че го намери.

— Да, компасът е хубаво нещо, Лавски. Винаги можем да видим в коя посока се намира африканският бряг. Но пред десет компаса бих предпочел едно платно.

— С платно нищо няма да направиш на тази дъска.

— Защо не? Ако към земята духа морски бриз, ще се движим с него.

— Кой знае.

Следобед пак стана мъгливо и леко було легна над морето, то подействува успокояващо на развилнялата се стихия.

Неизмеримата ширина на океана ставаше все по-малка. Скоро имахме илюзията, че сме в някое езеро на материка. Сетне и това езеро ставаше все по-малко и по-малко и накрая повярвахме, че се плъзгаме надолу по голяма река. Сякаш можехме да докоснем с ръка бреговете и преди да заспим, ту аз, ту Станислав казвахме:

— Ето брега, хайде да се хвърлим и да преплаваме. Съвсем ясно се вижда, дотам няма и сто крачки.

После почти не говорихме и заспахме.

Когато се събудих, беше нощ.

Неясна мъгла все още лежеше над морето. Но високо във въздуха видях как искрят звезди. От двете страни виждах бреговете на реката, по която се плъзгахме. Понякога мъглата на единия бряг ставаше по-прозрачна и аз виждах хилядите искрящи светлини на близкото пристанище. То беше голямо. Имаше високи небостъргачи и жилищни блокове, чиито прозорци бяха осветени. А зад прозорците седяха интимно събрани хората и не знаеха нищо, че тук, по реката, се плъзгат надолу двама мъртви.

А небостъргачите и високите жилищни сгради растяха и растяха. Кое ли беше това огромно пристанище? Все по-високо и по-високо растяха небостъргачите, докато накрая достигнаха небето. И хилядите искрящи светлини на пристанището, на небостъргачите и на уютните жилищни сгради, гдето не знаеха нищо за плъзгащите се край тях мъртъвци, бяха като звезди на небето. И горе отвесно над главата ми небостъргачите се пресрещаха и аз виждах как техните прозорци светят, и се надявах, че сградите ще се пречупят и ще ме погребат под себе си. То бе големият копнеж на мъртвите: да бъдат погребани, а не да странствуват повече.

Обхвана ме страх и викнах:

— Станислав. Там едно голямо пристанище. Прилича на Ню Йорк.

Станислав се оживи, огледа се, видя през тънката мъгла бреговете на реката, потърка си очите, погледна високо над себе си и после каза:

— Ти сънуваш, Пипип, светлините на голямото пристанище са звезди. Там няма бряг. Ние сме в открито море. Не го ли усещаш по дългите вълни?

Той не можа да ме убеди. Аз исках сега да плувам към брега и да стигна голямото пристанище. Но когато поисках да развържа въжето, ръцете ми безсилно се отпуснаха и аз заспах.

Жажда и глад ме събудиха. Беше ден.

Станислав ме гледаше с подути очи. Лицето ми бе покрито с кора от солената вода. Забелязах как Станислав се задушава, сякаш искаше да дъвче своя собствен език или пък той му затъкваше дихателната тръба.

В очите му мъждееше гняв и той извика с дрезгав глас:

— Ти все казваше, че водата на „Йорике“ вони. Това не е вярно. Тя е изворна вода, съвсем прясна, чиста изворна вода от боровата гора.

— Водата никога не вони — потвърдих аз, — тя беше ледена вода. И кафето беше хубаво кафе. Никога не съм казвал нещо за кафето на „Йорике“.

Станислав затвори очи. Но не след дълго той се стресна и извика:

— Пет без двадесет, Пипип, вън. Донеси закуската. Вдигай пепелта. Закуската първо. Варени картофи и пушена херинга. Кафето. Много кафе. Донеси и вода.

— Не мога да стана — отговорих му аз. — Сломен съм. Премного уморен. Днес трябва сам да вдигаш. Къде е кафето?

Какво бе това? Аз чувах Станислав да вика, но това беше две мили далеч. И моят глас бе също две мили далеч от мен.

Сега се отвориха още три врати на пещите, а жегата бе непоносима. Изтичах до вентилационната тръба, за да си поема въздух. Но испанецът огняр крещеше:

— Пипип, затваряй вратите на пещите, парата пада.

Всичката пара падаше в котелното помещение и ставаше все по-горещо. Изтичах към варела, в който беше водата за гасене на сгурията, за да угася жаждата си, но тя имаше солен и противен вкус. Аз гълтах и гълтах и пак пих, а горивният канал стоеше съвсем широко отворен над главата ми горе в небето и беше слънцето, а аз пиех морска вода.

После заспах пак, а вратите на пещите бяха затворени и огнярят изливаше варела с водата върху котелното помещение, и аз бях в открито море, а гребенът на една вълна се бе разбил върху сала.

— Ето „Йорике“! — крещеше Станислав на много мили далеч от мен. — Ето кораба на мъртвите. Пристанището. Норвежецът е там. Той има ледена вода. Не виждаш ли, Пипип?

С двете ръце, свити в юмруци, Станислав сочеше над далечното море.

— Къде е „Йорике“? — виках аз.

— Не я ли виждаш, човече? Ето я. Шест скари са паднали. Проклятие. Сега са осем. Гръм да ги порази! Къде е кафето, Пипип? Пак всичкото сте го изпили. Това не е сапун, куче, а масло. Донеси сега чая, дявол да те вземе.

Станислав жестикулираше, показваше ту в тази, ту в онази посока. Все питаше не виждам ли „Йорике“, и пристанището.

Но това ми беше безразлично. Причиняваше ми болка да обърна глава към пристанището.

— Ние идем! Ние идем! — ревеше Станислав. — Трябва да се прехвърля на „Йорике“. Всички скари са паднали. Огнярят лежи в котела. Къде е водата? Не сте ли ми оставили кафе? Трябва да се кача горе, горе, горе.

Той дърпаше връвта, за да я развърже. Но не можеше да разхлаби възлите. Въртеше ги като безумен и все повече ги стягаше.

— Къде е лопатата? — извика той. — Трябва да отсека въжето. — Но връвта не издържа. Станислав теглеше, късаше и жулеше с такава сила превитата трикратно връв, че тя все повече се разнищваше. Той прекъсна последните влакна.

— „Йорике“ заминава. Бързо, Пипип! Норвежецът има ледена вода. Той ми маха с каната. Не оставам на мъртвешкия кораб.

Все по-диво ревеше Станислав.

Само кракът му беше още вързан и сега той там дърпаше връвта.

Аз виждах това на далечина от много мили като на картина или през далекоглед.

— Там е „Йорике“. Скипърът с два пръста на фуражката. — Станислав викаше и ме гледаше с неподвижни очи. — Идвай насам, Пипип. Чай, кейк със стафиди, какао и вода.

Да, ето я „Йорике“. Виждах я ясно. Познах я по нейната пъстра смахната одежда и по мостика, който винаги висеше във въздуха, изоставен от друг някой кораб.

Ето я „Йорике“ и сега те закусваха или вечеряха сливи в синьо лигаво нишесте. Чаят не бе лош. Това бе лъжа и клевета. Чаят бе добър и без захар. И водата за пиене не вонеше.

Започнах да развързвам въжето. Но с възела не сполучих. Тогава викнах Станислав да ми помогне двама да издърпаме възела. Но той нямаше време. Не бе готов с крака си и работеше като бесен, за да го освободи. А сега се отвориха и раните, които бе получил от ударите по главата.

Кръвта се изцеждаше по лицето му, но той не се смущава.

А аз дърпах и дърпах превръзките. Но въжето беше много дебело. Не можех да го протъркам и да развържа крайниците си. Оплитах се все повече. Търсих брадвата, ножа и накрая лопатата, която ние бяхме оправили, за да направим от нея дървена мачта, но компасът все падаше във водата и трябваше да го ловя с прегорилата скара.

Въжето не поддаваше. Възелът все по-здраво се затягаше. Аз изпаднах в безименна ярост.

Станислав бе освободил крака си.

Той се полуобърна към мен и викна:

— Идвай с мене, Пиплав. Ще тичаме само двадесет крачки. Всички скари са паднали, а сега е една минута преди пет. Ставай! Бързо ставай! Горе! Дигай пепел!

Но лебедката за пепел крещеше: „Йорике“ я няма!

И аз виках колкото може високо:

„Йорике“ я няма! „Йорике“ я няма! „Йорике“ я няма!

С ужасен страх аз се вкопчих във въжето, защото „Йорике“ бе заминала и аз виждах само море, море, не виждах нищо друго, освен равномерните вълни на океана.

— Стасинковзлов, не скачай! — Аз крещях с безумен страх, защото не можех да си спомня името му, то ми се изплъзваше. — Станислав, не скачай! Не скачай! Не! Остани тук!

— Те прибират котвата. Аз няма да ида на мъртвешки кораб. Аз тичам горе на „Йорике“. Тичам, аз тичам, тичам. Горе! Ела!

И той скочи. Той скочи. Там нямаше пристанище. Там нямаше кораб. Там нямаше бряг. Само море. Само вълни.

Той направи само няколко пляскащи удари. После потъна завинаги. Аз се взирах вцепенен в дупката, в която той бе паднал. Виждах я в безкрайна далечина. И виках:

— Станислав! Лавски! Братко! Мили, мили другарю, ела тук! Хой-хо! Тук! Тук!

Той не чу. Той не се показа вече. Той не изплува вече.

Там нямаше мъртвешки кораб. Там нямаше пристанище. Там „Йорике“ я нямаше. Той вече не изплува, no, Sir.

И това беше странно. Той вече не изплува и аз не можах да разбера как стана това.

Той бе назначен за далечно плаване, за съвсем далечно плаване. Но как можаха да го назначат? Та той нямаше моряшка книжка. Те веднага пак ще го изхвърлят.

Но той не се появи. Великият Капитан го беше назначил. И законно го беше назначил, макар без документи.

— Ела, Станислав Козловски — каза Великият Капитан, — ела, аз те назначавам законно и почтено за далечно плаване. Остави документите. При мен нямаш нужда от тях. Ще плаваш на верен и почетен кораб. Иди в каютата, Станислав. Можеш ли да прочетеш какво е написано над вратата.

И Станислав рече:

— Да, капитане. Който влезе тук, е вече освободен от всички страдания!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.